Hrad fantomů

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fantomprint.cz

www.ereading.cz

www.palmknihy.cz

V. Mahaněnko

Hrad fantomů – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Cesta šamana

LitRPG v nakladatelství

FANTOM Print

CESTA ŠAMANA - VASILIJ MAHANĚNKO

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice *

OBRÁNCE PERIMETRU - MICHAEL ATAMANOV

Sektor osm

Za smrtí *

Nová smlouva *

Hra bez pravidel *

* Připravujeme

V. Mahaněnko

Hrad fantomů

Cesta šamana

Kniha 4.

FANTOM Print

2019

Originally published in English under the title The Phantom Castle by Magic Dome Books, 2016

Copyright © V. Mahanenko 2016

Cover Art © V. Manyukhin 2016

English Translation © Natalia Nikitin 2016

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-759-4022-3 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8973-6 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8974-3 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

# fantomprint

@fantomprint

1. kapitola

Taviiny krvavé slzy

„Konec lenošení!“ Anastariin uštěpačný hlas projel mlhou v mé hlavě a přinutil mě k návratu do reality. Po několik dalších momentů můj mozek odmítal spolupracovat, jako by nevěřil smyslům, ale nakonec se tato přehrada nedůvěry protrhla. Myšlenky se vrátily k životu a pospíchaly jedna za druhou, až připomínaly horskou bystřinu. Jak jsem na tom? Ležím na zemi. Můj let musel dospět k předčasnému konci. Bolí mě celé tělo, jako bych měl polámané všechny kosti. Přistání tedy nebylo z nejměkčích. Jedinou cenou útěchy při pohledu na herní hodiny pro mě bylo to, že od mého osudného pádu uběhlo jen deset minut a zatím jsem nezemřel.

„Mám do něj šťouchnout klackem?“ připojil se Plintův hlas. „Třeba se pohne.“ Co tu vlastně dělá? Na své vlastní schopnosti ještě nepřišel, ale do mě se takhle naváží. Jestli jsem drak, musím se přece nějak naučit létat, ne?

„Někoho to šťouchání skutečně čeká!“ zavrčel jsem. Posbíral jsem zbytky sil, posadil se a opřel se o strom, do kterého, jak mi paměť připomněla, jsem před pár minutami narazil. „Jak je na tom Clutzer?“

„Vypadá to, že žiju. To jsem celý já,“ ozval se z druhé strany stromu Clutzerův chraptivý hlas. Tím mi dal najevo, že si to přistání protrpěl stejně jako já. Stejně jsem si oddychl. Nouzové přistání nezabilo ani jezdce. Aspoň nějaké pozitivum!

„Plánuješ ještě dlouho sedět? Je před tebou dalších čtyřicet minut tréninku. Buď tak hodný a dej se do práce!“ křikla Anastaria, jíž byl můj zdravotní stav naprosto lhostejný. Necítím se dobře, jsem zraněný a naštvaný, ale ona tam jen stojí a přemýšlí, jak prodloužit návštěvu u našeho společného mučitele. Ta holka je bezcitná. Který idiot si může myslet, že je dokonalá?

První měsíc pobytu u Patriarchy upírů se blížil ke svému konci a můžu s jistotou potvrdit, že šlo o nejtemnější dobu mého herního života ať už za lovce, nebo za šamana!

První dva dny se ukázaly být příjemně klidnými. Patriarcha nám dopřál nejrůznější libůstky, bavil nás vzrušujícími příběhy a s jednorožkyní Ishni nám ukazovali divy Temného hvozdu. Už jen ten Zelený vodopád stál za vidění! Z neskutečně obrovského balvanu, který se tyčil do výšky padesáti metrů a byl obklopen impozantními a (díky Ishni) živými stromy, začínal svou epickou cestu malý potůček. O tři sta kilometrů dál se tento potůček změnil na jeden z mnoha přítoků řeky Neldy, jež je druhá největší v Malabaru. Nás však svou krásou ohromil i tento malý potok. Čirá a lahodná voda, která okamžitě přidávala energii a zdraví, padala z balvanu, jehož pouhá přítomnost v Temném hvozdu vyvolávala nejrůznější otázky. Kde se tady vzal? Je to právě tento pečlivý přístup k detailům na straně návrhářů lokací, co určité hráče přiměje celý svůj herní čas procestovat. Pro takové hráče je několikadenní let na gryfovi ničím, pokud na konci své cesty mohou spatřit něco podobného! Zelený vodopád, dokonale kulaté jezírko, do kterého vodopád padal a okolo kterého rostly zelené, bílé a červené květiny. To vše představovalo obnovenou mýtinu ochránce Temného hvozdu.

Během dvou dnů jsme spatřili takové množství ohromujících a půvabných míst, že jsme byli naprosto nepřipraveni na to, co nás čekalo. Při návratu do Patriarchova hradu byl každý z nás zaplaven protichůdnými pocity. Patriarchův obličej vyjadřoval hrdost nad bezchybností, s jakou jeho válečníci splnili rozkazy. Ishni byla něčím zaujata a upíři byli očividně rádi, že svého vládce potěšili. Já a ostatní hráči jsme se začali pomalu vyrovnávat s melancholickým vědomím toho, co nás čeká. Obrovská citadela, která dvacet let odolávala útokům Padlých, se stala obrovským cvičištěm. Překážkové dráhy, houpající se kyvadla, tréninkoví panáci, imitace bossů a za nimi další kyvadla a dráhy. Dokonce jsem neznal ani přesné názvy většiny zařízení, ale z potěšeného výrazu na tváři hlavního barlionského krvesaje se dalo odhadnout, že takový trénink brzy přinese své plody. Jedinou mou výhodou bylo, že jako šamana se mě překážkové dráhy a běžecké úseky netýkaly. Ty patří válečníkům a lupičům. Ať si s nimi do sytosti užijí. Anastaria, Barsina a já budeme trávit čas studováním našich kouzelných schopností.

Jak já se mýlil…

Nejdříve jsme dostali jeden jediný úkol nazvaný jednoduše „Trénink“. Byl to vzácný, snad i jedinečný úkol, podle kterého jsme měli podstoupit čtyřtýdenní trénink podle speciální metodologie, která byla vyvinuta tajemnými mnichy. Ta by měla našemu vědomí umožnit přesun některých dovedností ze hry do reálného světa. Během trvání tohoto úkolu mohli hráči odejít ze hry třikrát denně na dobu dvou hodin. Pokud by kdokoli odešel častěji než třikrát nebo by se vrátil později než po dvou hodinách, úkol by nesplnil. Jelikož odměnou za splnění byl jednorázový bonus +15 bodů do všech hlavních statistik, nikdo nechtěl nesplnění riskovat. Však si taky všichni tři volní hráči odskočili do reality pouze jednou a vrátili se už po jedné hodině, připraveni jako skupina ušlechtilých partyzánů podstoupit jednoduchý a bezbolestný trénink pro dosažení odměny. Ach, ta dětská naivita!

Osmadvacet herních dní pod Patriarchovým vedením se slilo do jediného obludného dne vyplněného vyčerpáním, bolestí, utrpením a dalším vyčerpáním. Po ranním cvičení následoval trénink a pak krátká pauza vyplněná tréninkem. Pokračovali jsme obědem ve formě tréninku a teprve po něm jsme se dostali k plnohodnotnému serióznímu cvičení, po němž nás konečně čekala krátká pauza, kterou jsme strávili tréninkem. Pak už zbývala jen večerní tréninková část a před odchodem do postele jsme museli provést uklidňující cvičení. Během noci jsme byli třikrát vzbuzeni na rychlý, asi hodinu trvající trénink. Dokonce ani první měsíc v dole Pryke mě nevyčerpal tolik, jako to dokázali Patriarchovi poskoci.

Jen pár dní po začátku tréninku se Draco, kterého jsem vyvolal hned, jakmile jsem dostal možnost, začal objevovat mezi keři a zajímal se, zda jsou někteří „mučitelé“ v dohledu. Patriarcha ihned vysvětlil, že je životně důležité, aby se vylepšovaly i schopnosti mého totemu, a osobně si pro práci s drakem vyhradil dvě a půl hodiny denně. Prohnal ho úplně vším. Nutil ho šlehat oheň, přecházet do čtvrtého zesílení, rozvíjel jeho koordinaci, přesnost zásahu a učil ho letu při zemi. Dva týdny tohohle šílenství přivedly můj totem na level 48 a na hranici nervového zhroucení. Když se znovu objevil mezi keři, okamžitě odmítl pokračovat, pokud by byl donucen znovu jít za tím „zatraceným ksichtem plným tesáků, který saje nejen krev, ale i duši“. Překvapilo mě, že když jsem tuto zprávu přednesl Patriarchovi, upír si jen potěšeně zabroukal a oznámil mi, že trénink jednoho z draků právě dosáhl svého konce.

„Na druhou stranu,“ dodal po chvíli přemýšlení, „musíme začít s tréninkem druhého draka! Za dvě hodiny tě budu očekávat u kyvadel a buď připraven ve své dračí podobě. Do té doby máš čas běhat. Tak hop hop!“

Zbytek času jsem strávil tím, že jsem se učil létat. Jinými slovy, jako nášup k mému normálnímu tréninku se přidal ještě trénink létání. Stojí za zmínku, že podobného „požehnání“ ve formě dalšího tréninku se nedostalo jen mně. Patriarcha si vyhradil čas i pro sirénu Anastarii a upíra Plinta. Zatímco byl jeden z nás ve spárech Patriarchy, ostatní běhali po překážkové dráze nebo si vylepšovali hlavní statistiky. Barsina, Anastaria a já jsme pracovali na úrovni své inteligence a zbytek na zlobě a hbitosti.

„Mahane, nasaď si diadém,“ pronesl Patriarcha během dalšího tréninku s optimismem v hlase. „Clutzere! Přestaň poskakovat a pojď k nám! Uděláme z tebe laboratorní krysu!“

Po dvou týdnech tréninku v mé dračí podobě jsem dokázal udržet sám sebe ve vzduchu po dobu pětadvaceti minut. To bylo maximum, co mi má pátá úroveň draka umožnila. Podle Patriarchy jsem si pro přechod milníkových úrovní draka (což byly úrovně s násobkem pěti, neboli 5, 10, atd.) musel promluvit s Renoxem. Jen velitel draků mohl rozhodnout, zda je někdo hoden povýšení, nebo je pro něj ještě příliš brzy. I přesto mě Patriarcha důrazně odmítal naučit, jak portál do světa draků otevřít. Vysvětlil mi, že až nadejde správný čas, sám zjistím, jak se tam dostat.

„Chápeš, kde jsi udělal chybu?“ zeptal se mě Patriarcha, když ke mně došel.

„Neudělal jsem žádné chyby,“ odvětil jsem a bolavýma rukama jsem si masíroval bolavé nohy. „Je snad moje chyba, že je Clutzer tlustý a snaží se ze všech sil spadnout? Ještě jsem se ani pořádně neodlepil od země a on už začal panikařit a prosil mě, abych ho vrátil na zem. Počkat, už vím! Mou chybou bylo, že jsem svobodnému občanu dovolil, aby na mně cestoval! K tomu jsou přece zvířata!“

„Síla, Mahane,“ přešel rovnou k vysvětlení Patriarcha a naprosto mě ignoroval. „Tvá síla je na příliš nízké úrovni. A s tím musíme něco provést. Nejsi jen prostým šamanem, jsi navíc i drak a drak potřebuje sílu! Ačkoli nám do konce tréninku zbývá jen den či dva, využijeme je na maximum. Reandere!“ Patriarcha si k sobě přivolal jednoho ze svých pomocníků. „Mahan si může další dvě minuty odpočinout a následně podstoupí intenzivní trénink síly! Musíme z téhle slabé ještěrky udělat opravdového draka!“

Upír se odmlčel a podíval se na usmívající se tváře ostatních hráčů. Pak však pokračoval: „Anastario, za dvě minuty tě budu čekat a buď připravena v podobě sirény. Všichni ostatní zamiřte na překážkovou dráhu číslo dva. Clutzere, přestaň se schovávat za tím stromem! Nejsi Mahanův totem. A nepředstírej, že jsi slabý a nemocný. Tak už běžte, překážková dráha se nemůže dočkat!“

Úkol Trénink splněn.

Všechny hlavní statistiky zvýšeny o 15 bodů. Energie zvýšena o 10 bodů.

Nikdy jsem si nemyslel, že mi splnění herního úkolu může přivodit takovou radost! Smál jsem se jako šílenec, nechal jsem kyvadlo, aby mě vyrazilo z překážkové dráhy, padl jsem na zem, zavřel oči a myšlenka na vstávání mou hlavou vůbec neproběhla.

„Uhni,“ zafuněla Anastaria a svalila se vedle mě. Neměl jsem ani sílu, abych jí nějak odpověděl. Jaký má smysl uhýbat, když můžeš padnout kamkoli po celé rozloze lesa? Ale ne, ty se musíš prostě položit na místo, kde už ležím já.

„Mahane!“ Pokud jsem se nemýlil, Plinto dopadl na zem někde poblíž. „Nemáš ještě pár dalších podobných úkolů? Za dvanáct let hraní téhle hry jsem si udělal pár nepřátel. Bylo by super, kdyby ses s nimi o ty úkoly podělil. Jen ať se taky pořádně zapotí!“

Nejspíš ode mě očekával nějakou odpověď, ale neměl jsem dost síly ani na to, abych pohnul jazykem. Ačkoli nešlo o sílu, spíš o naprostou nechuť. Se zasténáním jsem se převalil na záda a zahleděl jsem se skrz koruny stromů na alabastrově modrou oblohu. Otevřel jsem své statistky a začal se probírat výsledkem celého toho tréninku. Bylo všechno tohle utrpení k něčemu dobré nebo ne?

Statistiky hráče Mahana

Zkušenosti

35430

z

172980

Další vlastnosti

Rasa

Drak

Úroveň draka

5

Třída

Nejvyšší šaman

Minuty v dračí formě

25

Hlavní profese

Klenotník

Útok silou

1765

Level postavy

93

Útok kouzlem

29245

Zdraví

29510

Obrana proti útoku silou

2329

Mana

59230

Obrana proti kouzlu

2179

Energie

110

Obrana proti ohni

2139

Vlastnosti

stupnice

základ

+ z vybavení

Obrana proti mrazu

2179

Výdrž

64%

76

2981

Obrana proti jedům

100%

Hbitost

11%

61

1095

Síla

84%

73

88

Šance vyhnutí se útoku

25,40%

Inteligence

35%

202

5933

Šance na kritický zásah

18,40%

Charisma

41%

72

72

Dovednost

0%

7

14

Elunino požehnání

15%

Odolnost

40%

138

138

Úroveň elementálů vody

9

Spiritualita

0%

53

53

Level Totemu

48

Volné body vlastností

395

Profese

Specializace

Klenotnictví

54%

105

105

Drahé kameny

1

Hornictví

1%

65

66

Zocelení

10%

Obchodování

25%

9

9

‒

Vaření

20%

6

6

‒

Kartografie

50%

98

98

Psaní svitků

10%

Kování

20%

92

92

Odlévání

10%

Opravování

0%

6

6

Oprava kůží

No teda.

Možná by stálo za to požádat Patriarchu o další čtyřtýdenní kolo tréninku. Když se mi však tahle myšlenka objevila v hlavě, celé mé tělo popadla křeč. Tělo jednoduše odmítlo si další podobný test protrpět. Otočil jsem hlavu a spatřil vedle sebe ležet sirénu. Anastaria neměla sílu opustit po konci tréninku svou podobu.

„Stacey, co budeme dělat s těmi barbary? Za několik dní musíme přivolat herolda a ještě jsme se ani nedomluvili, jakým způsobem ten hrad získáme.“

„Proč? Nemusíme toho udělat zas až tolik.“ Dívčina odpověď mě zarazila. „Císař ti nemůže jen tak předat hrad, je to příliš velký dar. Ale i tak byl přinucen ti ho nějakým způsobem dát za vše, co jsme pro Barlionu vykonali. Geranika je zranitelný a jsem si jistá, že se brzy objeví aktualizace, která představí třetí císařství. Je hloupost předpokládat, že si trpaslíci nedokážou poradit s nějakými nájezdníky. Potřebujeme akorát posbírat síly, vydat se na válečnou stezku a pak získat náš hrad. Nebo si myslíš, že bych se jen tak vzdala svého titulu? Už dlouho to mám vše vymyšlené, ale kvůli tomu tréninku a tak jsem neměla šanci ti to říct. Takhle vyčerpaná jsem už dlouho nebyla. Věděl jsi, že nám vypnuli filtry smyslového vnímání? Jen díky tomu můžou zajistit, aby se naše schopnosti přesunuly i do reálného světa.“

„Na co mi ty zatracené schopnosti asi tak budou?“ zamumlal Plinto. „Proč bych já, obtloustlý, postarší a často nemocný chlap měl umět lézt po stromech? Co s tak naprosto zbytečnou dovedností asi zmůžu? Jedině strašit po ulicích kolemjdoucí.“

„To máš pravdu,“ usmála se Stacey. „Tarzan začne z nervozity kouřit a přehodnotí svůj dosavadní život, až tě uvidí šplhat na strom, který se bude pod tvou vahou prohýbat! Tenhle trénink…“

„Byl svou obtížností určen začátečníkům,“ navázal na ni Patriarcha. „Měli byste si teď odpočinout a nabrat síly, abychom mohli pokračovat. Myslím, že několik měsíců by na takový odpočinek mělo stačit. Další část bude daleko zajímavější!“

Dostupný úkol: Trénink, 2. úroveň.

Na tréninkové hřiště se sneslo naprosté ticho. Stále jsem ležel na zemi, několikrát jsem otevřel a zase zavřel oči, abych se snažil odehnat oznámení, které se mi před nimi vznášelo a informovalo mě o budoucí dávce bolesti a teroru. Po druhé úrovni, která by měla trvat 6 týdnů, se všechny naše hlavní statistiky zvýší o 60 bodů. Trénink má začít za dva měsíce od tohoto dne. V úkolu bylo miniaturním písmem dokonce napsáno, že si nás Patriarcha v daný čas přijde vyzvednout na jakékoli místo Barliony, dokonce i kdybychom se přestěhovali na jiný kontinent!

„Těším se, až vás všechny zase za dva měsíce uvidím!“ oznámil nám upír potěšeným hlasem. Ačkoli každý z nás nesnášel to vyčerpání a hroznou bolest, nikdo nechtěl úkol odmítnout. „Teď vás však už musím opustit. Pokud máme být do dvou měsíců se vším hotovi, musíme se na druhou tréninkovou část začít ihned připravovat!“

U ucha se mi ozvalo jakési zachroupání. Můj dráček, na kterého jsem si za poslední čtyři týdny tak zvykl, že jsem jeho přítomnost už ani nevnímal, mi vylezl na rameno a pustil se do éterického jablka. Zjistili jsme, že chroupání můžu slyšet jen já. Dráček byl pro všechny ostatní hráče bez zvuku. Na jednu stranu to bylo dobře, ale přesto to nebylo moc zábavné, protože jsme například nemohli slyšet zpěv Anastariiny malinké sirény, která si před zrcadlem načesávala vlasy, nebo litanie kleteb, které se valily z úst Plintova mini upíra, jenž v rukou držel dvě jedovatě zelené dýky a na tváři měl tak hrozivý výraz, že jsme nedokázali udržet vážnou tvář.

„No tohle!“ vydechla Anastaria, když se před našima očima objevila další zpráva:

Drahý hráči! Rádi bychom získali váš souhlas k použití vaší podoby ve filmu o událostech, které se odehrály v Beatwicku a v Temném hvozdu. Jako honorář za použití vaší podoby vám nabízíme 0,5 % z výdělku z každého filmu.

Honorář vám vyplatí samotný císař a celá částka vám bude automaticky převedena na váš účet v bance Barliona.

„Aha, film,“ zareagoval jsem zamyšleně na zprávu. „Chtěl by někdo být filmovou hvězdou?“

„Já jsem pro,“ odpověděly Anastaria s Barsinou téměř naráz. „Korporace moc často filmy netočí a takovou možnost rozhodně neodmítnu!“

„Já taky souhlasím,“ dodal Plinto. „Hrát jen tak pro zábavu je jedna věc, ale stát se součástí herních dějin je úplně nová dimenze.“

Leite, Eric a Clutzer nebyli zrovna poblíž a mně se nechtělo otevírat kanál zpráv. Proto jsem rovnou stiskl tlačítko „Přijmout“. Přiměla mě k tomu už jen skutečnost, že chtěli o těch událostech natočit film. První zpráva však ještě ani nestačila zmizet, když se objevila druhá:

Drahý hráči! S radostí oznamujeme, že jsme dokončili novou kampaň, ve které svou roli sehraje nové nepřátelské císařství. Od této chvíle Malabar a Kartoss uzavřely příměří, které bude aktivní až do doby, kdy bude Geranika poražen. Nahlédněte prosím do manuálů ohledně pravidel spravujících spolupráci mezi hráči z různých císařství.

Využijte prosím šanci zhlédnout úvodní videa zahrnující dva předchozí scénáře: Kartosský gambit a Tajemství Temného hvozdu. Doufáme, že si obě videa užijete!

(Cena za přístup ke každému z videí: 50 zlatých.)

„QED[1]“ pronesla Anastaria spokojeně. „Přispěli jsme k vytvoření třetího císařství, nějací barbaři by nám nějaké velké problémy dělat neměli. Ten hrad a tituly nám předají prakticky za nic! Baronka Anastaria. Musím říct, že to má v sobě určitý náboj. Co říkáte na to, že bychom se na obě videa podívali? No teda! Každé z nich trvá asi dvě hodiny!“

Nikdy jsem si nemyslel, že bych někdy mohl vlastní dobrodružství sledovat zfilmovaná, a už vůbec ne s pusou otevřenou dokořán. Beatwick, záchrana vlků, past na temné gobliny, hledání sklice, Kartosský hrad, Anastariino pozvání, hádka s Elizabeth, boj, výprava do Temného hvozdu, ochráncova mýtina, hrad Padlých, Geranikovy testy a bohynin soud. Korporace vytvořila prvotřídní dílo! Čtyři hodiny uběhly jako nic a zanechaly za sebou jen příjemný pocit dobře vykonané práce. Je škoda, že scénáře už skončily, vůbec bych se nebránil účasti na nějakém dalším filmu.

Dong! Obdržel jste 1 439 288 nových zpráv. Přejete si je zobrazit?

„A už to začalo,“ zasmála se Anastaria a vytáhla svou přenosnou poštovní schránku. „Během půl hodiny přišly dva miliony zpráv. Ještě trochu víc a padne můj osobní rekord počtu přijatých zpráv!“

„Mně přišel milion a půl,“ dodal jsem rozpačitě a otevřel jsem svou schránku. Na takovou popularitu nejsem zvyklý a nemám nejmenší tušení, co odpovědět na zprávy jako:

„Ahoj! Dobrá práce! Když budeš někdy potřebovat čaroděje, stačí se ozvat!“

Nebo:

„Mahane, dovol mi přidat se do tvého klanu! Můžeme chodit na výpravy společně! Hlavně mě seznam s Anastarií!“

Jako by se všichni zbláznili a strávili poslední půlhodinu psaním dopisů!

„Když tak koukám, jak jsme oblíbení, měla by ses letos přece jen do Miss Malabaru přihlásit. Veškerou konkurenci rozdrtíš na padrť!“ dodal smějící se a pomalu vstávající Plinto. „Jdeme zpátky do Anhursu, nebo přivoláme herolda rovnou sem?“

„Ještě máme dva dny čas. Pojďme nejdřív do Anhursu, vyřídíme nějaké záležitosti a na ty barbary se vrhneme až potom. Já například potřebuju získat druhou úroveň klenotnické specializace.“

„Souhlasím. Nejdřív se zastavíme v Anhursu,“ ozvala se Anastaria. „Připravím portál.“

„V tom případě to uděláme takhle: Potkáme se okolo osmé ve Zlaté podkově a tam se domluvíme, jak bude náš klan do budoucna fungovat. Stacey, ty máš z nás nejvíc zkušeností, a proto z tvých nápadů a návrhů vyjdeme. Pokud i někdo další přijde s vlastními nápady, bude to jedině dobře. Ale teď už se sbalme a vzhůru do hlavního města.“

„Jak vám mohu pomoci?“ zamumlal klenotnický trenér, aniž by vzhlédl od pracovního stolu, kde vyhlazoval nějaký opál. Gnóm opatrně z opálu odebíral mikrometr za mikrometrem a já jsem pochopil, že se snaží kámen vytvarovat do podoby srdce. Podle ohromné hromady nezpracovaných kamenů a diadému ležícího opodál mi bylo jasné, že klenotníka čeká spousta práce. „Prosím za prominutí, ale nemám vůbec čas. Vévodkyně si právě dnes přijde vyzvednout diadém, který věnuje své dceři, ale objednala jej teprve včera večer. Nemám ani chvíli volna.“

„Můžu vám pomoci,“ vyšla ze mě automatická odpověď, když jsem ucítil šanci na získání úkolu. Vypomoct klenotníkovi s vyřezáním několika srdcí mě nic stát nebude a dostanu šanci na získání jednoho nebo více bonusů.

„Opravdu?“ Gnóm konečně vzhlédl od své práce a zazářil jako slunce. „Mahane!“ vyhrkl trenér radostně a poskočil na svém sedátku. „Už je to nějaká doba, co jsme se potkali! Slyšel jsem, že někdo vyrobil trpaslíky válečníky pro Karmadontovu šachovnici, a měl jsem pocit… Ale ne, naprosto jistě jsem věděl, že jsi to byl ty! Potěš mé staré oči!“

Vytáhl jsem figurky a předal je gnómovi, který jimi začal v rukou otáčet a do nejmenších detailů si je prohlížel. Asi hledal nějaké nepřesnosti, ale žádné na nich nenajde.

„Velmi pěkná práce,“ zhodnotil figurky klenotník a podal mi je nazpět. „Nebál bych se říci – perfektní. Kvůli čemu jsi vlastně za mnou přišel?“

„Potřebuji zvýšit úroveň specializace. V klenotnictví jsem už dosáhl na úroveň 105, ale pořád se plácám na první úrovni drahých kamenů. Chtěl jsem se taky zeptat, jak dopadl prodej receptu na Kamennou růži.“

„Prodej šel bez problémů. Za recept jsem získal 73 tisíc zlatých. Tady máš své peníze.“ Gnóm mi předal malý váček cinkajících zlaťáků, který z mé ruky okamžitě zmizel. Jak to tak bývá, 30 % zlatých přešlo na účet císařství, což mi připomnělo má omezená práva.

„Co se týká druhé úrovně, tu tě samozřejmě naučím, nemusíš se obávat. Ale poslouchej. Buď mi za zvýšení na druhou úroveň zaplatíš deset tisíc zlatých a můžeš jít, nebo ti ji zvýším zdarma, ale budu od tebe chtít pomoc s těmito opály. Co si vybereš?“

„Jak vám s nimi můžu pomoci?“ Neměl jsem v plánu odmítat úkol, který se váže k profesi, a nevadilo mi strávit nějaký čas prací.

„Když se na to tak dívám, do příchodu vévodkyně rozhodně nestihnu diadém vyrobit a osázet ořezanými kameny. Pokud mi pomůžeš s kameny, zvýším ti úroveň zdarma. V případě, že mi pomoc slíbíš, ale do vévodkynina příchodu to vyrobit nestihneš, budeš muset za zvýšení zaplatit, a to dvojnásobek původní ceny. Co na to říkáš?“

Dostupný úkol: Diadém s opály pro Opálovou nevěstu.

Typ úkolu: vzácný. Omezení: jen pro klenotníky.

„Pomůžu vám!“

„To je výborné!“ Gnóm si zamnul ruce a zvýšil úroveň mé specializace na drahé kameny. „Na další úroveň specializace můžeš postoupit, až si zvýšíš klenotnictví na úroveň 150. Na třetí úrovni budeš moci díky dovednosti vyrábět předměty s bonusem až tisíc bodů. Pokud jsi to zapomněl, momentálně je tvé maximum bonusů na jednom předmětu omezeno na 180. Teď se tady posaď a prohlédni si tento vzorek. Máš čtyři hodiny na to, abys mi do naprosto stejné podoby ořezal další čtyři opály. V mezičase budu pracovat na diadému…“

„Podívej! Tam je Mahan! Rychle zapni kameru!“ Od otevřeného okna jsem zaslechl tlumený šepot, který mě dost rozhodil. To mluví o mně? Když jsem se ohlédl, málem jsem všechny nástroje upustil. Za oknem byl dav asi čtyřiceti lidí shromážděných na malém náměstí, kde se nacházela klenotníkova dílna, a pozorovali mě při práci. Dva čarodějové stojící nejblíže u výlohy promítali na zdi okolo video, které natáčeli, aby i vzadu stojící hráči mohli bez problému do nejmenších detailů pozorovat mou práci. Mé proradné ruce se začaly třást. Ještě jsem si nezvykl pracovat pod drobnohledem potenciálních kritiků, kteří později začnou všem okolo říkat, jak by to oni sami zvládli daleko lépe. Ukázalo se, že opravdová sláva se ke všemu ostatnímu ještě navíc pojí s velkou bolestí hlavy. No, nevadí. Pokud se chtějí dívat, ať se dívají. Nejdůležitější je, že se mi nepletou pod nohy.

Snažil jsem se ze všech sil zapomenout na své obecenstvo a pokračoval ve zkoumání opálového srdce. Znovu jsem si přečetl popis úkolu. Opálová nevěsta. Už jen tato formulace sama o sobě mě přiměla k zamyšlení, že tu něco nehraje. Od kdy v Barlioně existují nějaká opálová NPC? A ještě k tomu nevěsty?

„Pane,“ otočil jsem se k trenérovi. „Chápu, že čas hraje proti mně, ale povězte mi, kdo je to ta Opálová nevěsta? Co udělala, že má teď dostat opály? A proč se mají do toho diadému vkládat opály právě ve tvaru srdce?“

„Proč srdce? Co jiného by bylo vhodné z ohnivého opálu vyřezat? Podle mě je srdce právě to nejvhodnější. Podívej se na ten vzorek. Pokud si však přeješ vyrobit něco vlastního, nebudu ti bránit. Nejdůležitější je, aby se tvůj výrobek dal do diadému vložit normálním způsobem, přesně jako u tohoto vzorku. A co se týká nevěsty… Malabar s Kartossem poprvé v historii uzavřeli příměří, i když je to jen dočasně. Proto vévodkyně Caltanoru nabídla jednomu z kartosských vévodů – pokud si dobře vzpomínám, jmenuje se Urvalix – spojenectví prostřednictvím svatby její dcery Tavie s vévodovým synem Trediolem. Dívce je teprve osmnáct, nikdy toho Kartossana neviděla a v záchvatu vzteku si ho odmítla vzít. Později však ustoupila, nebo ji spíše ustoupit přinutili. K svatbě přistoupila jen pod jednou podmínkou: Trediola si vezme jen za předpokladu, že si může na hlavu připnout opálový diadém. Ta malá uličnice dobře ví, že v Anhursu, ba ani v celém Malabaru, žádný takový diadém není. Kartossané dorazí dnes a vévodkynini sluhové si mají výrobek za tři hodiny vyzvednout. Myslel jsem si, že srdce by se hodila nejvíc. Vždyť je to přece nevěsta! Ale to už stačí, musím se vrátit ke své práci. Ještě jsem si neporadil s těmi obroučkami. Mahane, vynasnaž se, prosím!“

„Musí to být čtyři kameny?“ položil jsem poslední otázku, než jsem se dal do řezání.

„No, koukni na můj plán.“ Gnóm mi ukázal návrh diadému, který však by klidně mohl být i korunou. Stříbrné listy, diamantová fasetka a čtyři místa pro drahokamy srovnané do téměř přesné linie. Než jsem pochopil, co se mi na návrhu diadému nelíbí, ztratil jsem další minutu. Naráz mi to však došlo. Srdce! Červená srdce seřazená do řady by na tomto skvostu vypadala otřesně. Tavia by při pohledu na tento výrobek dostala takový záchvat vzteku, že by Trediol neměl jinou možnost, než se do své domoviny vrátit bez nevěsty. Nad čím to sakra zase dumám? Vždyť tu mluvím jen o dvou NPC, které se účastní jakéhosi scénáře o usmíření dvou protivníků. Nemůžou se nevzít… I přesto bych však vsadil i zuby, že ta srdce budou na diadému vypadat žalostně.

Znovu jsem si prohlédl vzor srdce, pak hromadu krvavě červených opálů a zavřel jsem oči. Kopírování není má metoda! Mladá dívka má být provdána proti své vůli. No, takové věci se prostě dějí. Mimochodem, proč si má vlastně brát Kartossana? Protože její matka vévodkyně to tak určila? No jistě! Dívka by mohla klidně nakráčet k císaři a požádat ho, aby matčino přání zamítnul. Pokud… pokud tento svazek není přesně tím, co si císař a Temný lord přejí. První krok, vypuštění mírové holubice. Oběť, která by dvě císařství v jejich boji proti Geranikovi spojila. Vlastně proč ne? V Barlioně se objevovaly docela pokročilé společenské metody. Obětovat dvě NPC pro dosažení cílů obou císařství je tak akorát pro pořádný scénář. Jsem si jistý, že tento manželský svazek bude na všemožných místech propírán a z mladého páru udělají dva hrdiny-mučedníky, kteří musí pro své domoviny trpět. Počkat!

Oči mi přeskočily na první z opálů. Nejdříve jsem vyřezal osazení, pak jsem na chvíli zaváhal a rozhodoval se, zda mám svůj plán zrealizovat. Ty bys chtěl srdce, co? No…

Vedle sebe do řady se poskládaly čtyři kameny. Čtyři krvavé symboly nevěstiny oběti pro její říši.

Vyroben předmět: Taviina krvavá slza.

Popis: Dívčina bolest a zoufalství se přenesly i do jejích slz. Jedna z nich spadla na opál, který ji vstřebal a vzal na sebe její podobu.

Předmět je nutný pro splnění úkolu.

+ 4 Klenotnictví. Dohromady: 109.

+1 Dovednost. Dohromady: 8.

„Tady to je!“ pronesl jsem šťastně, když světlo vycházející z mých rukou vyprchalo a z rozbolavěného těla mi zmizel pocit radosti ze zvýšení úrovně mé hlavní profese. Byl to bezvadný pocit, ale musel jsem si pospíšit. Potřeboval jsem ještě dneska stihnout setkání mého klanu! Nabídl jsem kameny gnómovi a dodal: „Když je připevníte na ten diadém…“

„Už není čas je připevnit, Mahane,“ přerušil mě gnóm a se smutným výrazem kameny pozoroval. Z mé ruky si je však nevzal. „Sluhové vévodkyně se pro diadém zastavili včera. Svatba má proběhnout asi za dvě hodiny. Tavia si na svůj svatební obřad musí nasadit normální šlechtickou korunu. Když vévodkynini sluhové pro diadém přišli, viděl jsem, že jsi srdce vyrobit nestihl. Byl jsi pohroužen do vytváření… obdivuhodného předmětu, jak by někdo mohl říci, ale nesplnil jsi můj úkol v zadaném čase. Proto jsem rychle vyřezal čtyři normální kameny, ale i přesto jsem je nedokázal do diadému správně nasadit. Slzy, které jsi vyrobil, jsou překrásné a v diadému by se nádherně skvěly, ale… Promiň mi to, můj mladý kolego, chtěl bych být chvíli sám. Dlužíš mi dvacet tisíc zlatých, jak jsme se dohodli. Zadaný úkol si nesplnil.“

Úkol Diadém s opály pro Opálovou nevěstu nesplněn.

„Co tím myslíte, že už si pro to přišli včera?“ Položil jsem gnómovi otázku, když jsem vstřebal jeho slova a objevilo se oznámení. „To jsem… pracoval jsem na nich celý den?“

„Přesně dvaadvacet hodin,“ odpověděl klenotník. „Přišli za tebou i členové tvého klanu a snažili se tě přivést k vědomí, ale nic z toho, co dělali, nepomohlo. Ani mně samotnému se to nepodařilo.“

Polil mě studený pot a dlaně se samy od sebe sevřely. Včera přece proběhlo setkání klanu!

„Mistře, já…“

„Mahane, už vím vše, co potřebuji! Jsi opravdu jedinečný mistr svého oboru, ale nikdo by se na tebe neměl spoléhat, když je potřeba něco rychle do daného termínu vyrobit. Dovol mi teď odejít. Nechci vidět, až mi vévodkyně přijde za můj výtvor spílat …“

Gnóm potřásl hlavou a odešel z místnosti, aniž by zamkl vstupní dveře. Ne že by tam bylo něco, co by stálo za krádež – přehršel drahých kamenů na nízké úrovni. Z toho by mohli něco málo vytěžit jen hráči zvyšující si úroveň podlosti a krádeže. Než jsem z dílny odešel, vytáhl jsem amulet a zavolal Anastarii.

„Ahoj Stacey! Tady Mahan…“

„Ospalec se probudil!“ ozvala se z amuletu odpověď. Podle tónu jejího hlasu jsem rozpoznal posměch, ale i úlevu. „Promiň, nemůžu zrovna mluvit. Co třeba dnes večer? Jen mi slib, že zase neupadneš do toho svého transu!“

„Kde jsi?“ zeptal jsem se automaticky, ačkoli jsem to původně neměl v plánu. Není ode mě zdvořilé Stacey vyslýchat, ale byl jsem dost zvědavý, kde se nachází.

„Na svatbě dvou NPC. Zrovna dnes je tu veliká oslava. Císař a Temný lord v paláci připravují velkou událost. Mimochodem, je to tu vážně moc hezké. Velká škoda, že tu nejsi. Ta pozvánka navíc, kterou mám, přijde vniveč.“

„Ale já myslel, že do svatby jsou ještě dvě hodiny!“ namítl jsem. „Pořád to můžu stihnout, do paláce doběhnu za deset minut.“

„To by bylo samozřejmě skvělé, ale je tu vyžadován velmi přísný dress code. Máš oblek?“

„Nemám. Počkat! Reanderův obchod odtud není daleko. Čekej mě za dvacet minut u bran paláce!“

Gnóm Reander byl jedním z těch NPC obchodníků, které vývojáři do hry umístili jen z jednoho konkrétního důvodu: vyrábět nádherné předměty, které by vysávaly další peníze z kapes hráčů. Tyto předměty byly nejrůznějšího druhu. Někteří obchodníci malovali přenádherné obrazy, jiní sochali neuvěřitelné busty. Reander šil šaty. V Barlioně přebývalo ohromné množství krejčích, ať už hráčů či NPC. Ne každý si mohl dovolit drahé šaty, ale všichni chtěli hezky vypadat. Proto Reander neměl monopol na výrobu šatů, patřil mu však monopol na perfektní oblečení pro hráče. Róby, smokingy, klobouky, boty – tohle všechno Reander vyráběl. A vyráběl to tak úžasně, že si u něj objednával šaty i císař.

„Jak vám mohu pomoci?“ zeptal se mě majitel obchodu a upravil si brýle. Při vytváření Reandera se vývojáři snažili ze všech sil, aby napodobili vše, co si vysnili o respektovaném krejčířském mistrovi, který znal svou cenu, ale nechtěl ji dávat na odiv. Gnóm byl oblečen do kostkovaného saka vlastní výroby a působil velmi příjemně. „Přejete si objednat oblek?“

„Promiňte mi, mistře, ale na to nemám čas,“ odpověděl jsem a přesně jsem věděl, že částka, kterou budu muset zaplatit, se právě zdvojnásobila a možná i ztrojnásobila. „Potřebuju oblek na recepci u císaře a potřebuju ho okamžitě.“

„Musíte mě omluvit, drahý pane!“ Gnóm vrtěl hlavou, zatímco jeho imitátor vymýšlel možnosti další konverzace. „Všechny mé obleky jsou vyrobeny na zakázku a…“

„Vážený Reandere,“ přerušil jsem ho a vyvrtal tím v peněžence ještě hlubší díru. To, o co jsem se snažil, bylo čiré šílenství, naprosté plýtvání penězi, ale i přesto jsem odmítal ztratit respekt svého klenotnického trenéra. Možná to vycházelo jen z mé intuice, ale byl jsem morálně zralý na vynaložení větší částky peněz. „Je mi to líto, ale mám jen deset minut. Naprosto chápu, že jsou všechny vaše obleky vyrobeny na zakázku a že zrovna v tuto chvíli možná žádný oblek připravený nemáte, ale i tak to musím zkusit. Víte, potřebuju se dostat na jednu akci v paláci, abych mohl zachránit dobré jméno klenotnického mistra, které jsem sám ohrozil!“

„Kouzelné zrychlení bude stát 40 000 zlatých,“ odpověděl gnóm po chvilce zamyšlení. „Smoking vyjde na 200 000, boty na dalších čtyřicet a hůlka na deset. Celkem mi to vychází na 300 000 zlatých. Pokud jde o dobrou věc a také o čest jednoho z dalších mistrů, jsem ochoten vám vyhovět.“

„Promiňte, ale šaty a jejich ceny, které jste mi tu vyčíslil, dávají dohromady jen 290 000!“

„Jak jsem jen mohl zapomenout?“ usmál se Reander. „Motýlek! Smoking vyžaduje motýlka! A motýlek vás přijde na 10 000.“

„Jak dlouho vám to potrvá vyrobit?“ Když jsem tuto otázku pokládal, snažil jsem se zakrýt své pocity. Tři sta tisíc zlatých za malou část softwarového kódu, kterou má mysl vnímala jako hezké oblečení! Tři sta tisíc obětovaných jen kvůli mé intuici. Pokud se mýlím a ničeho se mi nedostane, budu muset svůj postoj k pocitům přezkoumat!

„Dvě minuty. Souhlasíte?“ Před mýma očima se objevilo okno k zaplacení dohodnuté sumy. Na chvíli jsem zaváhal, ale nakonec jsem tlačítko „Ano“ přece jen zmáčkl. „V tom případě vás na chvíli opustím. Posaďte se. Za chvíli jsem zpět.“

„Mahane, ty mě nepřestáváš překvapovat!“ oslovila mě Anastaria, když jsem dorazil k paláci. Musím Reanderovi přičíst ke cti, že k urychlené výrobě šatů mi navíc přivolal kočár, který mě k cíli mé cesty přivezl. Za to mu náleží můj dík. „Ani se tě raději nebudu ptát, kolik jsi utratil. O Reanderových cenách mám docela dobrou představu. Půjdeme dovnitř?“

„Pojďme,“ odpověděl jsem a mávl na vozku, aby na mě nečekal. „Stacey, musím se setkat s Tavií.“

„S kým?“

„S nevěstou. A potřebuji ji vidět ještě před svatbou.“

„To je nemožné. Možná ještě ani není v paláci.“

„Je to hrozně důležité, Stacey. Prosím, pomoz mi!“

Dívka si zhluboka a nahlas povzdechla. Zavřela oči, na chvíli se zamyslela a pak se zeptala: „Jak moc je to důležité?“

Nemělo jakýkoli smysl před ní pravdu tajit, a proto jsem jí pověděl o klenotníkově úkolu, o opálech a o tom, jak jsem úkol nesplnil. Stacey se podívala na čtyři opálové slzy, nad jejich krásou údivem vyjekla a zamumlala něco jako: „Pro mě ještě nikdo něco tak krásného nevyrobil.“

Nakonec však řekla: „Mahane, Mahane… kde bereš tu posedlost hledáním cest k situacím, kterým by se všichni rozumně uvažující lidé snažili vyhnout? Fajn, domluvíme se. Pomůžu ti pod jednou podmínkou. Ukážeš mi vlastnosti tvé postavy, úkoly, batohy… cokoli, co budu chtít vidět! Už mě nebaví pořád hádat, co máš, co nemáš a co bys mohl mít. Ráda bych měla naprostou jistotu.“

„Máš to mít. A moje jediná podmínka je ta, že mi oplatíš stejnou mincí. Moje vlastnosti a batohy jsou příliš osobní záležitost, než abych je mohl jen tak ukazovat. Rád bych věděl, s kým to vlastně celou dobu jednám.“

„Ty lakomče.“ Dívka se usmála a nabídla mi svou ruku. „Platí?“

„Platí,“ odpověděl jsem a rukama jsme si potřásli.

Sdílíte všechny vlastnosti své postavy s hráčkou Anastarií.

Máte přístup k vlastnostem postavy hráčky Anastarie.

„Co jsou zač ty značky ve tvé mapě?“ zeptala se téměř okamžitě dívka. „Jedna je od Ishni, na to si pamatuju. Co ukazují ty zbylé dvě?“

„O tom si promluvíme později. Slíbila jsi, že mi pomůžeš. Obřad začíná už za hodinu,“ připomněl jsem Stacey, která začala studovat mé virtuální vnitřnosti.

„Ty jsi ale suchar! Nedopřeješ mi žádnou radost. No dobře. Přivolávám herolda! Žádám o vaši pomoc.“

„Přivolali jste mne a já jsem přišel.“ Vedle nás se objevil portál, ze kterého na světlo světa vyšel císařův pověřenec a okamžitě začal předříkávat své obvyklé varování. „Pokud je vaše přivolání bezdůvodné, budete potrestána.“

„Znám pravidla, herolde! Díky pravomoci udělené samotným císařem požaduji okamžité setkání s jeho excelencí. V sázce je čest našeho císařství!“

„Vstupte do portálu, prosím,“ odpověděl herold, aniž by se vůbec namáhal zjišťovat, o jaké záležitosti mluví. Musím se Stacey zeptat, jak se jí něčeho takového podařilo dosáhnout. Vypadá to užitečně! „Císař je připraven vás přijmout.“

„Jdeme,“ rozhodla Stacey neodvratně. „Dělám ti velkou laskavost, nepokaz to.“

„Vy jste ten klenotník, který vyrobil tu ohavnost?“ zeptala se mě mladá dívka a znechuceně mě přitom pozorovala. Císař byl mou žádostí setkat se s Tavií velmi překvapen, ale když jsem mu celý příběh povyprávěl, souhlasil, že mi dá šanci diadém opravit. Ale jen diadém, protože Tavia, alespoň podle císaře, je už ztracený případ. Do paláce byla dívka přivedena eskortou heroldů. Sňatek naprosto odmítla. Dle vlastních slov by raději skočila z útesu, než by si na sebe oblékla tu hroznou ohavnost, kterou jí přinesla její matka. V tuto chvíli, jak mi ochotně prozradil jeden z heroldů, kteří dívku strážili, je diadém utopen v rohu místnosti pod obrovskou hromadou šatů.

„Vážená vévodkyně, máte plné právo nazývat tento nedokončený předmět ohavným,“ otočil jsem se k dívce a uklonil se, „pokud mi však dáte šanci, můžu dokázat, že…“

„Dokázat co?“ odsekla dívka. „Dokázat, že se prostě musím stát otrokyní? Že se má matka spikla s císařem a dohodli se, že mě obětují?“

„Otrokyně?“ zeptal jsem se překvapeně. Mé překvapení muselo být tak očividné, že se mi nevěsta uráčila odpovědět:

„Ano, otrokyně! Zachází se mnou jako s věcí! Nikdo se mě ani jednou nezeptal, zda se chci vdávat či zda to potřebuji. Dokonce mi nikdy ani neukázali, jak Trediol vypadá. Podle kartosských zákonů dohodnuté svatby zakazují nevěstě a ženichovi, aby se před obřadem setkali! Co když je to nějaké staré vrásčité monstrum, se kterým budu muset strávit zbytek života? Není to snad otroctví? To není osud, který jsem si pro sebe vysnila. Žádného prince na bílém oři tu nevidím. Ale pokud tak trvají na tom, že za mě budou rozhodovat… žádná svatba nebude! Vymyslela jsem si tuto výmluvu s diadémem v naději, že obřad pozdržím a časem vymyslím něco dalšího, ale na nic jsem nepřišla! Heroldi mě na každém kroku sledují. Neměla jsem jim jak utéct! Nenávidím je! Všechny je strašně nenávidím!“

„Odpusťte, ale…“ Sám jsem se v polovině věty zarazil. Co by kdo mohl říct na situaci, ve které se Tavia ocitla? Nabídnout pomoc? Něco takového v tuto chvíli potřebovala asi stejně jako pes pátou nohu. Soucit? Mám jí vysvětlit, že musí potlačit své emoce kvůli císařství? Jasně, a nejlepší by bylo začít něčím jako: „Vždyť jsi přece jen kus programu. Pokud tě scénář nutí se vdát, co proti tomu uděláš? Neposlechneš své nastavení? Měla by sis dávat pozor, kdykoli tě můžou vymazat!“

„Vypadněte!“ vyšlo z dívky. „Obřad za malou chvíli začne. Pokud je mým osudem stát se otrokyní, pak bych ráda strávila poslední momenty své svobody o samotě.“

Sociální aspekt této hry trochu zaškobrtl…

„Tavio, já…“ I přes vévodkynin jasný příkaz jsem od ní nechtěl odejít. Navíc jsem si uvědomil, že ani nemůžu. Vývojáři vymysleli scénář, který propojil obě císařství morálním obětováním dvou mladých lidí. Nebo spíše dvou mladých programů, což bylo jednodušší přijmout. Časem Tavia samozřejmě pochopí, jaké radosti se jí dostalo, a bude šťastná a spokojená. Všude se tento příběh zveřejní a bude podporovat hráče v jejich dávno zapomenutém přání se zlepšovat a vyvíjet svou postavu. Ale to všechno má teprve přijít, zatímco právě teď se dívka musí vyrovnat s myšlenkou, že se vrhá na meč.

To určitě!

„Vévodkyně. Nemůžu vás před vaším osudem ochránit, za hodinu přijde herold, aby vás k obřadu dovedl. Stanete se ženou Trediola a neexistuje způsob, jak se tomu vyhnout. Mohl bych však…“ Zakoktal jsem se a najednou jsem si nebyl jistý, co dělat. Pak jsem se ale uklidnil a sebevědomě pokračoval: „Mohl bych zařídit, abyste se vy dva setkali. Zákony Kartossu na mě přece neplatí.“

„Potkat se s ním?“ Dívku jsem tím zaujal natolik, že zapomněla na své předchozí přání být sama. „Ale jak? Nepustí mě z tohoto pokoje a nemám nejmenší tušení, kde drží jeho. Mahane, tvá nabídka je překvapivá, ale neuskutečnitelná. Uznávám, že bych se tomu nebránila… Ale proč to ještě dále skrývat? Opatřila jsem si dýku a měla jsem v plánu se před obřadem zabít, jelikož by to byla má poslední šance. Nedokázala bych žít svůj život s člověkem, ze kterého by mi bylo zle, a pokud ho ještě před obřadem nespatřím, nebudu vědět, zda to s ním vydržím. Je to pro mě velmi důležité a…“ Po dívčině tváři se rozkutálely slzy. Šeptem dodala: „Ale je to nesplnitelné.“

„Z jednoho pohledu máte pravdu, je to téměř nesplnitelné,“ souhlasil jsem a usmál se na dívku. „Ale nikdo přece neslíbil jen něco obyčejného. Nastal čas pohádek! Abychom to však zvládli, budu potřebovat, abyste mi věřila.“

„Co mám udělat?“ zeptala se dívka po chvilce rozmýšlení.

„Zavřete oči a podejte mi svou ruku. Já zajistím zbytek…“

Astrální rovina – jak jen tato dvě slova v šamanově srdci rezonují! Možná nejsou tak květnatá a plynulá jako Shakespearovy fráze, ale v tuto chvíli mi můj záměr dokážou splnit právě jen tato dvě slova. Ani jeden z nich nemůže fyzicky opustit svůj pokoj. Jistě však nikdo neuvěznil jejich duše a ty se mohou setkat v astrální rovině. Doufal jsem, že nám Trediol vyjde vstříc a mé pozvání přijme.

„Zdravíme tě, bratře!“ Nejvyšší elementálové vyšších a nižších světů mě oslovili z temnoty nade mnou a ze světla pode mnou. Elementálové ve své domovině upřednostňovali své normální hlasy, na rozdíl od jejich ztělesnění v „našem“ světě. Jinými slovy tady nepotřebovali nikoho děsit ani na nikoho dělat dojem. „Jakožto nejvyšší šaman máš právo vstoupit do astrální roviny, abys dosáhl vrcholu šamanismu a hlubiny vyvolávání elementů. Také abys vstřebal naše rady a příkazy – taková je funkce astrální roviny! ALE NIKDO SEM NESMÍ VODIT HOSTY! A PŘEDEVŠÍM HOSTY, KTEŘÍ SAMI NEJSOU ŠAMANI!“

„Skláním hlavu před majestátností svých pánů,“ pronesl jsem s respektem. „Jsem připraven za svou opovážlivost přijmout jakýkoli trest. Žádám vás, abyste vyslechli můj důvod, proč jsem musel provést tak drastický čin. Jde o to, že se má tato dívka dnes vdávat,“ ukázal jsem na Taviu, která se za mými zády třásla jako vystrašená myš, „a…“

Když jsem se otočil na dívku, zasekl jsem se a ztratil nit. Hráč vstupuje do astrální roviny v té samé podobě, jakou má i v normálním světě. Minimálně to tak bylo se mnou a s Vtrenkáchmravenci. Až doteď jsem neměl možnost zjistit, co se stane, když do astrální roviny přijde NPC.

Za mnou stál sloup naprosto čistého bílého ohně. Byl tak čistý, ryzí a zářivý, až jsem si okamžitě uvědomil, že duch této osoby je neobyčejný. Její duše je neposkvrněná. Nevědomky jsem k těm úžasným plamenům přistoupil a dotknul se jich. Mou dlaň obklopila jemná, téměř nepostřehnutelná horkost. Instinktivně jsem pochopil, že se mě dívka chytila, abych ji podpořil, a třeba i trochu doufala, že by takto mohla z tohoto místa zase odejít. Oči mi však tvrdily, že se má dlaň ponořila do bílé, třpytící se fata morgany.

„Potřebuji vaši pomoc!“ Až v tuto chvíli jsem si jasně uvědomil, co musím udělat! Zatímco mi elementálové naslouchali a umožnili mně i Tavii setrvat v astrální rovině, povyprávěl jsem jim od začátku celý příběh. Začal jsem u výroby diadému a skončil jsem svým přáním snoubence představit jeden druhému ještě před svatbou. Jelikož, jak jsem poukázal, není spravedlivé být přinucen svázat svůj život s osobou, kterou člověk vůbec nezná a nikdy ji neviděl. Především pak proto, že touto cestou pošlape nejen svůj osud, ale i osud svého neznámého protějšku. Je to nespravedlivé, i kdyby to mělo být pro dobro dvou císařství. Není to ani trochu šamanské!

„SLYŠELI JSME TVÁ SLOVA, NEJVYŠŠÍ ŠAMANE! VYČKEJ NA NAŠE ROZHODNUTÍ!“

„Mahane, možná to nebyl tak úplně dobrý nápad.“ Uslyšel jsem za sebou Taviin tichý hlas, pořád mě ale držela za ruku. Popravdě jsem ucítil záblesk touhy si s touto dívkou trochu užít, obejmout ji a cítit její příjemné teplo celým tělem a ne jen rukou. Dokázal jsem se však ovládat, v tuto chvíli máme lepší věci na práci. Až se příště dostanu do nevěstince, nechám imitátora vyhledat, najít a připravit přesně tuhle chvíli. Slyšel jsem, že tam mohou splnit i takové touhy.

„Nikdy si neodpustím, vévodkyně, pokud se vám nevynasnažím pomoci,“ odpověděl jsem trochu dramaticky, ale přesto se mi připočetly dva body atraktivity, se kterými jsem tak trochu počítal. Ještě pár bodů a dosáhnu 35! To už bude nějaký milník, třetinu budu mít za sebou!

„DOSPĚLI JSME K NAŠEMU ROZHODNUTÍ!“ Elementálové se vrátili mezi nás. „OBĚTOVÁNÍ OSUDU JEDNOTLIVCE V ZÁJMU CELÉHO NÁRODA JE PRAVÁ PATRIOTOVA VOLBA! TOMUTO SŇATKU NEBUDEME STÁT V CESTĚ! TY JSI PŘIVEDL DO ASTRÁLNÍ ROVINY NEVĚSTU, ABY SE MOHLA SETKAT SE SVÝM BUDOUCÍM MANŽELEM! NEMÁME NEJMENŠÍ DŮVOD, ABYCHOM TOMU BRÁNILI!“

Elementálové se následně otočili k dívce a promluvili k ní svým normálním hlasem: „Tavio, na poznání Trediolovy duše budeš mít jen jednu minutu. Přivoláme jej.“

Bílý oheň se rozhořel silněji a dával najevo emoce svého vlastníka – celou minutu na to, abych…

„MAHANE!“ Vypadalo to, že jsem elementály příliš nepotěšil, jelikož přešli zpátky ke svým nabubřelým hlasům. „PORUŠIL JSI PRAVIDLA ASTRÁLNÍ ROVINY A BUDEŠ POTRESTÁN! TREST TI URČÍME POZDĚJI – ALE TEĎ SE OBA PŘIPRAVTE NA SETKÁNÍ SE SVÝM HOSTEM!“

Věděl jsem, že ze mě tak jako tak udělají exemplární případ. Kdybych nepomohl, bude to zlé, ale když pomůžu, bude to ještě horší! Jak mám s takovým přístupem tuhle zatracenou hru vlastně hrát?

Několik kroků od nás se objevil další duch. Pokud jsem tomu dobře rozuměl, tohle by měl být Trediol – pravý syn Kartossu, jelikož jeho duch byl naprosto černý.

„Co to má být? Další z plánů mého otce, jak mě přimět ke svatbě?“ ozval se příjemný mužský hlas. „Teď se mě rozhodl postrašit astrální rovinou a…“

Vypadalo to, že právě v tuto chvíli si všiml Tavie a mě.

Nedostává se mi slov, abych mohl popsat právě probíhající situaci. Zapnul jsem nahrávání (jelikož by mě jinak ostatní členové mého klanu asi přizabili) a stal jsem se svědkem toho, jak se dva ohnivé sloupy zastavily jeden před druhým a pak se spojily, čímž vytvořily jeden celek. Výsledný plamen zářil všemi barvami. Ozval se výbuch a já jsem zůstal v astrální rovině sám. Tavia a Trediol zmizeli.

„DVĚ POLOVINY SE SPOJILY V JEDEN CELEK!“ prohlásili triumfálně elementálové. „NEJVYŠŠÍ ŠAMANE MAHANE! PŘIPRAVILI JSME PRO TEBE TREST! MUSÍŠ SI VZÍT TENHLE NOVĚ VZNIKLÝ KÁMEN Z ASTRÁLNÍ ROVINY S SEBOU! NESMÍŠ HO PRODAT, VYMĚNIT, DAROVAT NEBO SE HO JINAK ZBAVIT. YING-YANG S TEBOU BUDE NAVŽDY NEBO DO CHVÍLE, AŽ POCHOPÍŠ, CO S NÍM MUSÍŠ UDĚLAT! TO JE VŠE!“

Ying-Yang?

Pozorně jsem si prohlížel místo, kde došlo k explozi, a na zemi jsem spatřil ležet malý dvoubarevný kamínek. Srdce mi vynechalo jeden úder. Tohle byl Ying-Yang. Kámen, který neměl nic společného se svým reálným protějškem. Z tohoto kamene, jak mě manuál informoval, bylo vyrobeno císařovo žezlo, část koruny Temného lorda, nějaký nevyslovitelný předmět Nejvyšší kněžky bohyně Eluny a také její hlavní oltář. Místo vytvoření neznámé, metoda zpracování neznámá, uživatelé také nebyli známi. Kromě názvu tohoto kamene a předmětů, které z něj byly vyrobeny, jsem nenašel prakticky žádné další informace. Teda kromě toho, že byl neuvěřitelně krásný.

Nevím, jak vývojáři tohoto efektu dosáhli, a už vůbec nechápu, proč vlastně chtěli tohoto efektu dosáhnout, ale musím naprosto otevřeně uznat – každému by se takový kámen nesmírně líbil. Nebylo na něm nic zvláštního, prostě normální dvoubarevný kámen, na kterém se však barvy neustále pohybovaly jako mlha v láhvi, aniž by se smíchaly. Pohled na to, jak se linie mění v bod a následně ve skvrnu, byl natolik fascinující, že mi několik minut trvalo, než jsem se od něj dokázal odtrhnout. Až do této chvíle jsem netušil, že by Ying-Yang mohli získat i hráči. Bylo naprosto překvapující, že v Barlioně, ve hře, která je strategicky nastavená tak, aby z hráčů ždímala co možná nejvíce peněz, existuje něco, co se nedá koupit. A právě takovou věcí je Ying-Yang. Nikdo ho nemohl koupit!

„Díky, Mahane!“ ozval se radostný výkřik a Tavia se mi vrhla okolo krku. Tak jsem se toho objetí přece jen dočkal. Jen je škoda, že k tomu nemohlo dojít v astrální rovině. Tam jsem v podstatě jen zvedl kamínek a elementálové mě okamžitě vyhodili jako nějakou neposlušnou kočku. To jsou teda dobráci…

„Teď jsem si naprosto jistá, že je Trediol mou osudovou láskou! Díky, díky, díky!“ Dívka se odtáhla, ale ještě mě políbila na tvář. „Zapamatuj si jedno: Pokud někdy budeš potřebovat pomoc, kterou bych zvládla, dej mi určitě vědět! Na své přátele nikdy nezapomenu!“

Získán úspěch!

Někdo mě má rád.

U tohoto NPC jste dosáhl 100 bodů atraktivity. Veškeré obchodování s Tavií bude o polovinu levnější.

100 bodů atraktivity! Kdo by si to pomyslel! Kdybych nevěděl, že Tavia a Trediol patří neoddělitelně k sobě, začal bych dívku líbat hned teď a tady a rozhodně by mi to bez rozpaků oplácela. Teď mě spíš však vévodkyně miluje jako… nevím, možná jako bratra? Stop! Co to do mě zase vjelo? Svatba se nezadržitelně blíží a ještě je potřeba vyřešit estetické problémy.

„Jen je škoda toho diadému,“ pronesla Tavia, jako by mi četla myšlenky, a pustila mě. „Teď už se na obřad vážně těším, ale nejradši bych si tu obludnost, kterou vyrobil tvůj trenér, nenasazovala. Počkat! Vždyť ty jsi přišel něco opravit!“

„Mám s sebou jen tyto kameny,“ řekl jsem smutně a ukázal jí čtyři opálové slzy. „Teď, když si shrneme nové okolnosti, se však do diadému vůbec nehodí.“

„A nestihneš včas vyrobit nové?“

„Výroba těchto čtyř mi zabrala dvaadvacet hodin. My máme jen třicet minut, což je, jak se obávám, neproveditelné.“

„Vzpomínám si na někoho, kdo mi ještě před pár minutami říkal, že nic není nemožné! A já jsem mu věřila! Nasaď tam ty slzy, budou vypadat daleko lépe než ta příšerná srdce. Představíme si je jako slzy štěstí!“

Zpod hromady šatstva jsem vytáhl diadém, spustil designový mód a představil si čtyři krvavé Taviiny slzy. Přidal jsem k nim diadém a doufal, že mám na spojení dostatek času. Kameny jsem vložil do předpřipravených míst na diadému a otevřel oči. Podívejme se, co z toho vyšlo.

Úkol Opálový diadém pro nevěstu s kamennou vůlí přijat.

Úkol Opálový diadém pro nevěstu s kamennou vůlí splněn.

Předmět pozměněn: Taviina krvavá slza se změnila na Taviinu slzu radosti.

Popis: Dokonce i barva krve, násilí a agrese je schopna přinést radost a štěstí. Jen si to někdo musí hodně přát. Předmět je součástí úkolu.

Pokud by někdo byl tak laskav a vysvětlil mi, proč úkol změnil své jméno, byl bych mu zavázán předat nějaký dar, protože logika skrývající se za touto náhlou změnou naprosto unikala mému chápání.

1 Q.E.D. je zkratkou tradiční latinské formule „quod erat demonstrandum“ (v českém doslovném překladu: „což bylo dokázáno“). Anastaria má tímto výrokem na mysli, že činy jejich skupiny budou předloženy (dokázány) všem ostatním hráčům.

2. kapitola

Šamanské tance s tamburínou

„Vévodkyně Caltanoru!“ zazněl vyvolávačův hlas, jakmile Tavia královsky vstoupila do síně. Nikdy jsem si nepředstavoval, že by někdo dokázal chodit jako ona. Z mého pohledu to vypadalo, jako by se dívka prostě nesla. Na šatech, které byly dostatečně dlouhé na to, aby jí zakryly nohy až po zem, se neobjevil jediný záhyb, jenž by naznačoval, že dívka kráčí. Připadalo mi, že ji nějaké kouzlo zvedlo pár centimetrů nad zem a přenášelo ji až k oltáři, ale přitom jsem si byl naprosto jistý, že to žádné kouzlo nebylo. Takhle vypadá správný trénink a zkušenosti.

Trediol, pohledný mladý muž s vojenským držením těla, stál vedle oltáře a na přicházející nevěstu hleděl s neskrývaným potěšením. Stačilo mi jen pár chvil, abych pochopil, že tato dvojice je úžasně stvořena jeden pro druhého. Mladí, pohlední a nezávislí. Jistě se stanou dobrými guvernéry jedné z provincií.

Podle protokolu se Tavia každé dva kroky zastavovala, aby přijala požehnání od hostů, ale i skrz ceremoniální závoj jsem viděl, že je stejně netrpělivá jako její nastávající. Dokonce i jen malá chvíle, než se sen vašeho života dostane až k vám, dokáže být velmi zdlouhavá. Neměl jsem tušení, jaké další tradice kromě požehnání se dodržovaly, ale Trediol se je rozhodl porušit. Navzdory varování mistra ceremoniáře se k Tavii rozběhl. Dívka se na chvíli zarazila, ale pak odhodila vlečku, kterou za ní držela dvě pážata, a rozběhla se Trediolovi vstříc.

Ve chvíli, kdy se mladý pár objal, začal vyzařovat světlo jasnější než samo slunce a rozlehlou halou otřásl výbuch, který srazil dekoraci i hosty na zem. Ke všeobecnému překvapení Tavia a Trediol zmizeli!

„Drazí hosté, není se čeho obávat!“ pronesl klidně císař, když vstával ze země. Úder rázové vlny srazil dokonce i jeho. „Náš milovaný pár je v naprostém pořádku! Právě byli přeneseni na Ostrov novomanželů!“

Halou se rozlehl hukot a NPC stojící vedle mě – podle jeho vlastností to byl jakýsi guvernér – zašeptalo:

„Už je to minimálně sto let, co byla někomu udělena taková čest! Je možné, že by se těmto dvěma podařilo vytvořit Ying-Yang?“

„Mahane.“ Otočil jsem se a spatřil Anastariin zvědavý výraz. Dlouho jsem už Anastarii neviděl takhle vzrušenou. „Prosím, řekni mi, že víš, co se to děje!“

„Co tím myslíš? Sama jsi mi pomohla přichystat jejich setkání. Jistě že vím, co se děje. Tady je video. Myslím, že z něj pochopíš všechno sama, aniž bych ti musel cokoli vysvětlovat.“

„Ying-Yang,“ pronesla dívka s úctou, když vytáhla kámen z mého batohu. No toto. Možná jsem jí dal až příliš velký přístup. „Víš, k čemu se to používá?“

„Nemám nejmenší představu,“ připustil jsem pravdivě. „Ale na kámen je vážně moc hezký.“

„Není to jen kámen. Mám o tom jen pár poznámek, ale všechny říkají prakticky to samé: Nikdo neví, co dokáže. Sakryš, Mahane, jak se vždycky zvládneš dostat do takových situací? Co to v sobě máš?“

Předpokládal jsem, že šlo jen o řečnickou otázku, protože mě Anastaria chytla za ruku a dovedla zpátky na obřad. Ačkoli mladý pár už zmizel, my hosté jsme tu byli stále přítomni a bylo načase, abychom se také trochu uvolnili!

„Mahane, není ti tamta holka nějak povědomá?“ položila mi Anastaria o pár minut později nečekanou otázku. Podíval jsem se daným směrem a málem mi vypadla sklenice. Nebyl to nikdo jiný než Mirida Prozíravá, teď už na úrovni 133! Důvod, kvůli kterému jsem na osm let uvězněn v Barlioně!

„Ano je. Tehdy v Beatwicku jsme spolu zničili sklice,“ odpověděl jsem a co nejvíc jsem se snažil vypadat nezúčastněně. Na jednu stranu mi Marina (jak znělo dívčino jméno v reálu) několikrát pomohla, dokonce mě tehdy vystopovala až do Beatwicku. Na druhou stranu jsem se s ní nijak zvlášť nechtěl setkat. A už vůbec ne s ní mluvit. To vše už byla historie a nechtěl jsem se k ní vracet. Je naprosto bezpředmětné snažit se přijít na důvody toho, co se událo, a zjišťovat, kdo je za co zodpovědný. Stejně by mě nepropustili, tedy pokud by dívka sama nezašla na policii a nepřiznala se.

„Podle tvé reakce vidím, že jste si to v Beatwicku museli oba dva pořádně užít,“ pronesla Anastaria trochu posměšně. Její pohled mě však velmi bedlivě zkoumal. Že by se snažila odhalit mé emoce?

„Mocí svěřenou mi Elunou,“ spustila v ten samý moment Elizabeth a já předstíral, že jsem zaujatý obřadem. Už jsem se rozhodl. Budu se kontaktu s Miridou vyhýbat. Je nemožné se do minulosti vrátit a stejně tak nemožné je minulost přenést do současnosti. „Tímto prohlašuji v nepřítomnosti Trediola a Tavii mužem a ženou. Nechť jsou jim nebesa milostivá!“

Myslete si o Anastarii co chcete, ale je dost ohleduplná. O Miridě se do konce obřadu vůbec nezmínila. Něco mi však říkalo, že se ta otázka objeví časem znovu. Musím se na ni připravit.

„A na čem jste se vlastně včera večer dohodli?“ zeptal jsem se Stacey, když obřad skončil.

„Sešli jsme se, trochu jsme pokecali, čekali jsme na tebe a pak jsme šli pryč. Tak zní zkrácená verze.“

„Dobrý no, to jsem se toho dozvěděl… Můžeš mi sdělit nějaké detaily?“

„Jasně, nějaké mám. Tou dobou jsme si už byli jistí, že to nestihneš. Celé fórum bylo plné zpráv, jak nějaký hrdina z Legend Barliony sedí u klenotníka a je zabrán do výroby. Barsa s Erikem se tě snažili probudit, ale nic nezabíralo. Setkali jsme se teda bez tebe, o ničem jsme ale nerozhodovali. Barsina se začne porozhlížet po dalších lidech, které bychom mohli na výpravy přibrat. Ona jediná z nás všech má nějaké zkušenosti s rekrutováním. Dokonce má své vlastní webové stránky, takže nebudeme muset utrácet peníze za nějaké nové. Mým úkolem je najít sběrače surovin a výrobce. Zkusím pro náš klan najít kvalitní, ale ne moc drahé lidi. Čekám, že se mi brzy nějací ozvou.“

„Ozvou se tobě?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Pro tuto chvíli ano, mně. Pro spoustu hráčů jsi pořád ještě takovým černým koněm. Vědí jenom to, že můžeš zmizet stejně rychle, jako ses objevil. Já už jsem v Barlioně dost dlouho a to u hráčů budí respekt. Leite se nabídl, že vypomůže s finanční stránkou věci a s účetnictvím. Přesně tomu se věnoval ještě na svobodě. Plinto dostane na starost trénování členů a přibere si k tomu Erika. Clutzera si vezmu pod křídla já. Kromě toho mám ještě další návrh. Chtěla bych odejít z hodnosti zástupce velitele klanu.“

„Ty chceš skončit?“ zeptal jsem se s ještě větším překvapením než prve. Nějak se můj rozhovor se Stacey začíná přeplňovat překvapeními.

„Správný zástupce velitele klanu má spoustu práce a já už na to prostě nemám čas. Pokud mám říct pravdu, nemám na to ani chuť. Už jsem si toho užila ve Fénixu a mám toho fakt po krk. Nevadí mi vypomoct jako takový konzultant, nabízet své nápady, řešit potíže, které nám zkříží cestu, ale nechci tu pozici sama zastávat. Potřebujeme člověka, který může té práci věnovat prakticky 80 % svého času. Momentálně si nejsem jistá, kdo by se toho měl ujmout. Možná Clutzer nebo Barsina nebo ještě někdo úplně nový, koho časem najdeme. Nikdo další se na pozici zástupce tak úplně nehodí.“

„To je skvělé,“ zamumlal jsem a probíral jsem se novinkami. Anastaria se chce vzdát vedoucí pozice. Kdo něco takového mohl očekávat?

„No… Je to vážně skvělé. Dnes v devět máme další setkání. Tady máš pozvánku. Mou rezignaci probereme tam. Dobrá. Pokud mě teď na něco důležitého nepotřebuješ, odběhnu si vyřídit další záležitosti.“

„Klidně můžeš běžet. Taky mám ještě něco na práci,“ odpověděl jsem a přijal pozvánku na setkání klanu ve Zlaté podkově.

„Jen prosím zase nezačni něco vyrábět, ty mistře!“ zasmála se Stacey, cvrnkla mě do nosu a rozběhla se směrem k aukci. Jen ať si jde, to cvrnknutí ji vrátím později. Teď se musím jít podívat do banky!

Při prohrabávání se nastavením aktualizovaného imitátora jsem si vzpomněl na svou programátorskou minulost a posmutněl jsem. Vyhodil jsem systémem doporučené šablony a ponořil se do nastavení logického rozřazování došlých zpráv. Co tu máme? Příchozí zprávy od osob, které znám, a z okolí sta metrů okolo mé postavy se objeví ihned, ale všechny ostatní zprávy přijmu jen jednou během každých dvou hodin. Nechci, aby mě zvuk nových zpráv neustále lekal. Co dál?

„Ahoj! Jmenuju se bla bla, dokážu hrát bla bla bla a za následujících podmínek bych se přidal k vašemu klanu…“

Všechny podobné zprávy ohledně možných nových členů klanu jsem nechal přeposílat Barsině. Když už byla včera večer určena vedoucí náborářkou, aspoň získá představu, co na ni čeká. Použít nastavení…

To je divné. Podle mého předpokladu se z dvou milionů zpráv, které mi za posledních pár hodin přišly, měla asi polovina přeposlat Barsině a nezobrazovat se mi. Ale tato naděje se potopila jako malinkatá jachta, jež narazila na útes reality. Zmizelo dvanáct tisíc zpráv. Ani jsem nevěděl, jak se cítit s vědomím, že se zbytkem se musím vypořádat já sám. Proč se vlastně k mému klanu chce přidat jen pár lidí?

„Hele, snažíš se mě ignorovat? Najdu si tě v reálu. Už mám tvou adresu. Zítra na tebe budu čekat, kreténe! Naučím tě, abys propříště ty správné lidi respektoval!“

Zprávy, jako byla tahle, jsou předurčené skončit nenávratně v koši a odesilatel na seznamu ignorovaných. To se na to podívejme, už mě dokonce našli! Strachy se celý třesu. Použít filtr…

Zmizelo třicet procent zpráv. Sakra! Doufal jsem, že podobných zpráv bude většina. Jaké zprávy mě ještě čekají?

„Jak se daří? Viděl jsem tvé video z Temného hvozdu! Těm borcům jste vážně dobře naložili! Skvělá práce, kluci, paráda! Mimochodem, máte moc hezké mazlíčky!“

Když jsem na obdobné zprávy nastavil automatickou odpověď a smazal všechen spam s reklamami, počet příchozích zpráv se snížil na zvládnutelné tři tisíce. Na tenhle zbytek zpráv jsem musel využít služeb vylepšeného imitátora, jelikož zněly nějak takhle:

„Ahoj! Vašemu klanu se vážně moc daří! Jen tak dál! Mimochodem, můžu si vypůjčit třicet tisíc zlatých? Příští týden to vrátím…“

Zbytek dopisů obsahoval vyznání lásky Anastarii či zprávy od jednodušších lidí, jejichž vzkazy měl problém rozpoznat dokonce i imitátor. Například:

„Chlívek připevnil jednoduchost ke kolenu!“

Neměl jsem nejmenší představu, co mi tím chtěla ta osoba sdělit… Zbytek dopisů jsem byl nucen odstranit ručně a odesilatele přidat do seznamu ignorovaných. Po dvou hodinách práce mi zbylo 33 nepřečtených dopisů, které se jednoduše nehodily do žádné z kategorií. Po dalších několika úpravách a rozřazení podle toho, zda mi odesilatelovo jméno něco říkalo či ne, jsem byl se zprávami hotov. Ze zbylých 33 dopisů se jich 31 ukázalo být velmi dovedně skrytou reklamou a jen dva dopisy z původních dvou milionů obsahovaly něco skutečně zajímavého. To je šílené!

Ahoj Mahane!

Nevím, odkud ses o tom svitku dozvěděl. Jediná další osoba, která by o něm měla vědět, je agent, který si ho u mě objednal. Na tom vlastně ani nesejde. Pokud ho potřebuješ, rád ti vyhovím. Malé varování – svitek jsem ukradl z císařova paláce, a proto ho neukazuj žádnému NPC. Mohli by se tě začít vyptávat na osobní otázky. Teď jsme si kvit. Hodně štěstí.

Hadojed.

Získán svitek: Karmadontova šachovnice – Legendy a mýty.

Přejete si jej přečíst?

Tento svitek je vlastnictvím císaře Malabaru.

Následující text je přístupný všem:

Karmadontova šachovnice je jedinečný artefakt, který lze využít pro vstup do hrobky Stvořitele Barliony. Dvacet odvážlivců, kterým se při hledání hrobky podaří překonat nástrahy a zkoušky, získá nepředstavitelné předměty prostoupené Stvořitelovou mocí. Těmto hrdinům se dostane nadpozemské přízně a stanou se nejlepšími válečníky světa. V celé historii Malabaru nebude nikdo, kdo by se mohl jejich síle rovnat.

Artefakt je hádanka, která postupně odkrývá skryté souřadnice hrobky. Hrobku může nalézt kdokoli, ale její vstup dokáže otevřít jen někdo, kdo vlastní alespoň šest druhů figurek.

Následující text je přístupný pouze hráčům:

Výrobce celé šachové sady musí být v klanu. Samotní hráči (hráči, kteří nejsou členy klanu) mohou vyrobit maximálně dva základní typy figurek. Jakmile je celá sada dokončena, následující hráči získají úkol nalézt Stvořitelovu hrobku.

- Výrobce šachové sady

- Velitel klanu, ve kterém byl poslední kus šachovnice vyroben. Velitel musí svou hodnost vykonávat nejméně dva měsíce, kdykoli za dobu existence klanu. Příklad: klan byl vytvořen v lednu a HRÁČ 1 byl jeho velitelem do března. Následně HRÁČ 1 klan opustí a předá velení HRÁČI 2. V květnu se ke klanu přidá výrobce šachové sady a v srpnu dokončí poslední kus. Úkol pro nalezení hrobky získají hráči: Výrobce šachové sady, HRÁČ 1, HRÁČ 2.

- Zástupce klanu, ve kterém byl poslední kus šachové sady vyroben. Zástupce klanu musí svou hodnost vykonávat nejméně dva měsíce, kdykoli za dobu existence klanu. Příklad: viz příklad u předchozího bodu.

- Hráč, který úkol získá, si může na hledání hrobky přivést dvacet hráčů včetně sebe, ale úkol jim předat nemůže.

Následující text je přístupný pouze výrobci šachové sady:

Čas na vyrobení celé šachové sady je omezený a nemůže překročit rok a půl. Pokud šachová sada nebude v tomto časovém rozmezí dokončena, zmizí a všem malabarským občanům bude odesláno upozornění. Počet zbývajících pokusů na vyrobení šachové sady: 3 (aktuální výrobce – Mahan).

Části šachovnice mohou být vyrobeny pouze z materiálů, které získá sám výrobce nebo které obdrží za splnění úkolů.

Pokud je majitel tohoto svitku zároveň výrobcem šachové sady, je šance na vyrobení figurek zvýšena o 25 %.

Přejeme příjemnou hru!

Ještěže jsem seděl, protože ze zjištění, která mi tento svitek přinesl, bych jinak omdlel. Nešlo ani tak o bonus či o to, že svitek musí být navrácen císaři – první věta svitku byla v tomto ohledu naprosto jednoznačná. Ani to nebylo kvůli uvědomění si, že nemusím vyrobit všechny figurky a celou šachovnici. Stačí mi další čtyři části a cesta ke Stvořiteli je otevřená.

Daleko více jsem se obával té záležitosti se zástupcem velitele. Pokud Ehkiller věděl o informacích, které svitek obsahuje, pak by bylo v jeho zájmu dosadit Anastarii na pozici zástupce klanu, aby i ona získala úkol nalézt Stvořitelovu hrobku. A přesně to se stalo! Sakra! Stacey už byla zástupkyní necelé dva měsíce – ještě dva týdny a bylo by pozdě! Celý ten jejich taneček okolo Ricka a to, co následovalo, nebylo ničím jiným než odlákáním pozornosti. A přesně v této chvíli začala Stacey vytahovat téma změny její funkce! Sakra, sakra! Proč s tím však začala? Sám Ehkiller přece ten úkol nezíská. Začínal jsem se v tom zamotávat.

S vědomím, že s tím stejně v tuto chvíli nic nenadělám, jsem otevřel druhý dopis:

Dobrý den, šamane!

Jmenuji se Kalatea. Podle tvého vzestupu po šamanských hodnostech očekávám, že se v Malabaru objeví první Zvěstovatel a nebude to člen mého řádu. Vtrenkáchmravenci mi pověděla, že už o mně něco víš, proto navrhuji setkání. Každý den ve čtyři hodiny herního času budu čekat na tvou pozvánku. Amulety nebudou potřeba. Pokud se ti nepodaří mě během měsíce zastihnout, pak… pak bychom se museli setkat osobně a promluvit si. Aktuálně se nacházím v Anhursu.

Kalatea, šamanka Zvěstovatelka z Astrumu

Několikrát jsem si dopis pročetl a snažil se pochopit, jak se s Kalateou spojit. Amulet jsem pro to využít nemohl a stejně tak bylo mimo diskuzi se potkat v reálu. Mám jí snad poslat normální dopis? Pochybuju. To by bylo příliš jednoduché a nešamanské.

Nešamanské? Existuje ještě jedna možnost, ale nevěděl jsem, zda je dostupná i hráčům. Kdysi dávno jsem se snažil zkontaktovat jedno NPC i bez amuletu, aniž bych věděl, že je něco takového nemožné. Za svou snahu jsem byl odměněn slepotou a nezdravým Geranikovým zájmem o mou osobu. Do čtvrté zbývá přesně jedna hodina, můžu zkusit Kalateu kontaktovat ještě dnes. Už vím, jak to udělat. Nastal čas dát se do akce, a to právě teď:

„Přivolávám herolda, vyžaduji vaši pomoc!“

„Přivolal jste mne a já jsem přišel, pokud je vaše přivolání…“ Zatímco herold přednášel svou frázi, procházel jsem si v hlavě, co mu řeknu. Bonus 25 % k vyrobení jakékoli části Karmadontovy šachovnice byl velmi lákavý, ale věta „tento svitek je vlastnictvím císaře Malabaru“ nebliká všemi barvami, tudíž bych ten bonus mohl stále ještě získat. To je první věc. Druhá věc je ta, že bych se měl svitku zbavit. Vtrenkáchmravenci řekla, že čím vyšší je hráčův level, tím pochybnější je intuice, kterou hráč cítí. Po přečtení svitku jsem však naprosto jasně cítil, že jej musím císaři vrátit, a ten pocit mi nedal ani chvíli klidu. Vlastně nezáleží na tom, zda je ten pocit chybný či nikoli. Už jsem se rozhodl svitek vrátit a toto rozhodnutí nezměním, ať se stane cokoli. Na tento postup jsem si navykl v Temném hvozdu. Třetí věc… Aha, žádná třetí věc už není, ale na tom vlastně nesejde. První dvě záležitosti budou stačit.

„Obdržel jsem poštou tento předmět,“ vytáhl jsem svitek a nabídl jej heroldovi. „Jasně se na něm píše, čí je to majetek, a proto jsem vás přivolal. Pokud byl ukraden, přeji si svitek navrátit jeho majiteli. Pokud ukraden nebyl, rád bych dostal oficiální potvrzení, že jsem jeho právoplatným majitelem. Byl bych nerad, kdyby císař kvůli tomu proti mně nějak zakročil.“

Heroldovy oči se na chvíli zamlžily, jako by se musel ponořit hodně hluboko do sebe sama. Pak se vrátil do tohoto křehkého světa.

„Projděte tudy, prosím.“ Vedle mě se objevil portál a herold k němu pokynul. „Císař by si s vámi rád promluvil.“

„Za několik minut budete přijat. Počkejte zatím zde, prosím,“ pronesl herold a přivedl mě do palácové zahrady. Od mé poslední návštěvy, kdy jsem byl svědkem následků Geranikova útoku na palác, se zahrada změnila. Veškeré škody byly napraveny a zahradě se vrátila její bývalá velkolepost a krása. Jediný rozdíl byl v tom, že v porovnání s předchozí úpravou bylo vše jaksi ostřejší, agresivnější a militantnější. Jako by zakázku na revitalizaci zahrady získali nějací vojenští architekti. Vyměnili předešlé romantické rysy za břitký a spartánský styl, který ukazoval, že i jednoduchost může být krásná, pokud je správně vyobrazena. Nemůžu říct, že by výsledek dopadl hůř, zahrada vypadala stejně nádherně jako kdysi, ale jen skutečnost, že změna císaře přinesla i změnu jeho zahrady, byla sama o sobě zajímavá.

„Mahane, císař vás teď přijme. Pojďte se mnou.“ Herold se znovu objevil vedle mě, vyrušil mě při pozorování ryb v rybníku a nasměroval mě k průchodu ke klenbě.

Získal jste přístup do císařovy pracovny.

Aktuální úroveň přístupu do paláce: 54 %.

Další úroveň: Císařova knihovna.

Císařova pracovna se také změnila. Masivní stůl, několik křesel a tři vousatí členové gardy stojící ve výklencích nehybně jako stíny. Stěny pokrýval rudý samet. Vše ostatní bylo vyrobeno z chladného mramoru. Dokonce i podlaha, na které neležel žádný koberec ani kožešiny.

„Posaď se,“ řekl císař. Rozvinul svitek, který mu herold předal, a pročítal jej. Vedle Naahtiho seděla tiše jako myš Tisha a neodvažovala se ke mně vzhlédnout. Pořád ještě zbývaly tři měsíce, než se Slate znovu objeví, a proto jsem chápal, že má atraktivita u princezny spadla na 30 bodů. Takové věci se stávají. Co můžu dělat? Byl bych naštvaný stejně jako ona.

„Ještě než si promluvíme, musíš odpovědět na dva dotazy,“ pronesl císař a odložil svitek na stůl. Naahti vůbec nepřipomínal mocného panovníka a vládce rozlehlého císařství. V tuto chvíli přede mnou seděl muž, který toho v životě prožil příliš mnoho a na jehož ramenou leží tíha moci. „Ukradl jsi ten svitek? A pokud ne – objednal sis jeho krádež?“

„Na obě otázky odpovídám ne!“ zareagoval jsem okamžitě, ačkoli jsem si nepředstavoval, že by císař začal náš rozhovor právě tímto stylem. „Jsem připraven stvrdit svá slova přísahou!“ Ačkoli nic takového císař nežádal, můj šestý smysl mi řekl, že přidání těchto slov nemůže uškodit. Mohlo by mi to dokonce pomoci.

„To je dobře,“ řekl Naahti uvolněně a okolo mě se rozlila bílá záře. No teda! Netušil jsem, že zmínění přísahy může být bráno stejně jako složení přísahy… Ale tento běh okolností se mi začíná líbit. „Musel jsem se ujistit, že jsi nevinný,“ vysvětlil císař své důvody a Tisha se poprvé během setkání stydlivě usmála.

+300 bodů reputace u císaře Malabaru. Aktuální úroveň: respektovaný. K dosažení další úrovně zbývá 2 000 bodů.

„Když už jsme tedy vyřešili tu záležitost se svitkem,“ začal Naahti, jenž svitek v rukou několikrát otočil a následně mi jej nabídl zpátky, „bude ti patřit po dobu výroby šachové sady. Nemůžu bránit novému vyrobení legendární sady. Musím naopak udělat vše, co je v mých silách, abych výrobě napomohl. Kromě toho ti ještě musím poděkovat, Mahane. Za Tavii! Věděl jsem, že si u sebe ukryla dýku, a už jsem se připravoval, že tu milou dívku ztratíme. Osobně ty dynastické svatby příliš v lásce nemám.“

„Nezasloužil jsem se o to jen já,“ vyhrkl jsem okamžitě a vzpomněl si na Stacey. „Nebýt Anastarie, nemohl bych uspět. Podařilo se to jen díky ní a její možnosti setkat se s vámi, kdykoli si zamane.“

„Já vím,“ usmál se Naahti unaveně. „Už jsem poslal herolda, aby jí vyjádřil mé díky a doručil dar. Přeci jen, mohla požádat jen o jedno jediné slyšení a tuhle žádost použila pro tebe, aniž by se ptala na důvody. Taková důvěra se nedá získat nijak lacino.“

Stacey využila svého jediného přijetí k císaři pro mě? Vždyť to mohla prodat za… Neříkal Eric, že se to prodává asi za 250 tisíc zlatých? Ale proč? Každým dnem té dívce míň a míň rozumím. Abych řekl pravdu, úplně jsem jí nerozuměl ani ze začátku, ale tehdy její jednání aspoň dávalo smysl. Ale teď… Dostávám pocit, že začíná stejně jako já jednat podle svých emocí.

„Jak to vypadá s barbary?“ zeptal se Naahti. „Lhůta pro vyvolání herolda zítra vyprší, a pokud se do trpasličí země nevydáte, ztratíte právo na hrad i na tituly.“

„Vzpomínám si na vaši laskavost, díky za připomenutí,“ poděkoval jsem císaři. „Poslední měsíc jsme strávili tréninkem pod Patriarchovým vedením a teprve včera jsme se do Anhursu vrátili. Ještě dnes večer máme v plánu herolda přivolat. Já ani nikdo jiný z mého klanu si nepřeje o tak jedinečnou možnost přijít.“

„Když Tisha zjistila, co jsi udělal pro Taviu,“ usmál se náhle císař a opřel se ve svém křesle, „došlápla si na mě a dožadovala se, abych ti za jistých podmínek udělil odměnu. Všechny mé pokusy vysvětlit jí, že tvou odměnou je Ying-Yang, přišly vniveč. Podle mé dcery zaslouží ten, kdo pomohl spojit dvě srdce v jedno, větší odměnu než jen obyčejný kámen. Aktualizoval jsem informaci o barbarech, takže nebudete muset nikam odlétat. Ve skutečnosti se tento úkol ukázal být daleko komplikovanějším, než se na první pohled zdálo…“

„Vaše Excelence?“ Na císaře, který se naráz odmlčel, jsem se tázavě podíval.

„Hrad Urusai, který jsem vám měl v plánu předat, se nachází zde.“ Na obrovském stole se objevila detailní mapa císařství a jeho nejbližšího okolí. Císař chvíli mapu studoval a pak prstem ukázal na jednu z odlehlých lokací. Tenká čára císařského území vypadala jako stovky kilometrů dlouhý klín vedoucí k pobřeží, z jedné strany tísněný Volnými pláněmi a z druhé Kartossem. Můj slíbený hrad se nacházel nedaleko přístavního města Narlak. Což bylo na jižní části kontinentu jediné císařské město s přístupem k oceánu.

„Trpasličí země je zde,“ ukázal císař v mapě na rozsáhlý region, který byl hustě pokryt horami a začínal nedaleko Narlaku, kousek za Volnými pláněmi. „Barbaři obvykle přebývali v této části,“ obkroužil Naahti prstem část Volných plání, která se nacházela hned vedle mého budoucího hradu.

„Proč barbaři utíkali směrem k trpaslíkům, místo aby zaútočili na Narlak?“ zeptal jsem se překvapeně. „Mezi nimi a městem ležel přece jen Urusai. Proč by se místo toho vydávali na tak dalekou cestu?“

„Právě jsi narazil na tu komplikaci. Podle našeho průzkumu v hradu Urusai přebývá nějaké monstrum. Narlak má před magickými útoky velmi dobrou ochranu, je to taky náš jediný přístup k oceánu. Asi právě proto se barbaři stali jedinou možnou potravou toho monstra. Ani jeden z průzkumníků, které jsme do Urusaie vyslali, se nevrátil. Jednoduše nemáme nejmenší představu, o co se jedná. Je mi jasné, z jakého důvodu barbaři ze své oblasti utekli a zaútočili na trpaslíky. Teď se však musíme rozhodnout, co provedeme s tím hradem.“

„Jelikož jste tuto konverzaci načal, předpokládám, že už jste k rozhodnutí dospěl.“

„Máš pravdu. Dospěl. V Temném hvozdu jsi předvedl, že jsi schopný, proto ti chci dát možnost získat nejen ten hrad, ale taky slávu za zabití stvůry, která ho obývá. Pokud budeš souhlasit, ihned tě jmenuji majitelem hradu a udělím ti titul hraběte. Na to, aby sis s monstrem a s hradem Urusai poradil, budeš mít tři měsíce – do začátku příštího klanového turnaje. Pokud se ti to podaří, hrad i titul bude navždy tvůj. Pokud to nevyjde, získáš místo toho hrad Drangor, který leží přesně tady.“ Císař ukázal na jiný bod v mapě nedaleko Sintany, trpasličího hlavního města. „Ale přijdeš o titul.“

„A když odmítnu?“ zeptal jsem se.

„V tom případě dostaneš Drangor ihned. Nejsem znám tím, že bych dával dary těm, kteří je nedokážou zvládnout. Co na to říkáš? Jsi připraven zjistit, co leží ukryto v kobkách hradu Urusai?“

Aktualizace úkolu Nevyhnutelné zlo.

Důvodem útěku barbarů je monstrum obývající hradní sklepení.

Objevil se dlouhý text, který rekapituloval vše, co mi císař právě řekl a byl ukončen dvěma tlačítky: Přijmout a Odmítnout. Před volbou jsem si vzal nějaký čas, abych se na situaci podíval ze všech možných úhlů. Bylo pro mě výhodné, že jsem měl Plinta a Anastarii, kteří by dokázali jakékoli monstrum z těch sklepení vykouřit. Narlak, jak jsem pochopil z mapy, byla lokace určená pro hráče s levely 150 až 220, takže by tam na nás neměla číhat potvora na obludně vysokém levelu. Navíc by ta lokace byla vhodná pro zvyšování mých levelů a levelů mých kamarádů. Zatím ani jeden z nás nedosáhl ani na level 100, a díky tomu bychom za zničení monstra okolo 150. levelu i za splnění úkolu získali zkušenostní bonus. Dalším plusem je blízké císařské obchodní město, což by nám umožnilo obchodovat nejen s NPC, ale i s hráči, a získávat další výhody. Můj vlastní hrad a titul. Co dál? To je asi vše.

Teď se podívejme na zápory. Nebylo jich sice velké množství, ale o to byly výraznější. Obrovská, možná by se dalo říct až obludná vzdálenost od Anhursu. Když si vezmu, že všechny významnější akce se pořádají v hlavním městě, utrácení stovek tisíc zlatých za portály (a to jen v případě, že se nám u kouzelníka bude dařit), by byla pro klan velmi vysoká finanční zátěž, se kterou je třeba počítat. Možná jsem to trochu zveličil a nebyly by to přímo stovky tisíc, ale i tak by šlo o značné výdaje. Vzdálenost mezi Urusaiem a Anhursem byla asi třikrát větší než vzdálenost mezi Farsteadem a Anhursem. Pak je tady to monstrum. Co mohlo vyhnat celý klan barbarů Volných plání z jejich domoviny? Jistě to bylo něco horšího než krokodýl. Jako další negativum by se dala brát vzdálenost od Volných plání a Kartossu. Z obou těchto míst jsem mohl očekávat útoky hráčů. Otevřel jsem svou mapu. Do seznamu záporů musím ještě přidat Geranikovo třetí císařství, jehož hlavní město leželo také v jižní části kontinentu, ačkoli hluboko ve Volných pláních.

Učebnicové řešení tohoto problému by bylo odmítnout císařovu nabídku a přijmout hrad u Sintany. Proč se zatěžovat dalšími starostmi? Na druhé straně však ležela možnost získat titul ve hře, kde ještě žádný jiný hráč titul nezískal, ať už s hradem či bez něj…

„Věděl jsem, že tě jakési monstrum nezastaví,“ pronesl císař spokojeně. Svět okolo mě se naráz zatočil, roztekl se a ocitli jsme se v trůnním sále. Naahti přišel k trůnu, který byl obklopen Kameny Světla a v jehož středu stále vězela zapíchnutá černá Geranikova dýka. Otočil se ke mně a triumfálně zvolal:

„Poklekni!“ V rukou císaře se objevil zářivý meč. „Tímto uděluji šamanovi Mahanovi na dobu tří měsíců titul hraběte! Pokud se mu podaří přemoci monstrum v hradu Urusai, titul bude jemu a jeho potomkům náležet navěky! Povstaňte, sire Mahane!“

Získán klanový úspěch!

Hradní pán.

Získán úspěch!

Hrabě.

60% zvýšení produkce a rychlosti sběru materiálů pracovních skupin.

Získán jedinečný úspěch!

První hrabě Barliony.

„Myslela jsem, že jsi mi slíbil, že se do ničeho nezapleteš!“ přišla zpráva do klanového kanálu od Anastarie – baronky Anastarie. „Hrabě!“

„Tomu říkám chcát proti větru!“ nedokázal se Plinto udržet a nastalou situaci neokomentovat. „Mahan je asi takový hrabě, jako já jsem balerína! Ale ne, teď vážně – viděl se někdy poslední dobou v zrcadle? Vždyť jeho potomci budou vypadat jako noční můry!“

„Baron Plinto a jeho umění jemného vtipkování.“ K mému velkému překvapení se Clutzer postavil na mou obranu. „Zvláště když vezmeme v úvahu jeho vlastní děsivý obličej…“

„No tak, Mahane, jak se ti podařilo ten úkol splnit?“ ptal se Clutzer. „Vždyť jsme ještě ani nikam nevyrazili!“

„Myslím, že vím jak,“ poslala Anastaria další zprávu.

„Nemusíte se ničeho bát, není to nic speciálního. Všechno vám dnes večer povím.“

„Večer? Na to zapomeň! Potkejme se hned, kde vlastně jsi? Zničehonic jsme se stali barony a on chce vysvětlování odkládat až na večer!“

„Promiňte, ale musí to tak být. Zkuste být ještě chvíli trpěliví, prosím!“

„Za dva týdny vás herold přenese do hradu,“ řekl císař, jakmile jsem zavřel okno klanového kanálu. „V Narlaku si budete moci koupit portály do Anhursu. Cena jednoho portálu tebe i členy tvého klanu vyjde jen na 50 tisíc zlatých. Zajistím, aby narlacký kouzelník byl o mém rozhodnutí zpraven! Nezapomeň, Mahane, na zničení monstra máš tři měsíce.“

„Jak ti můžu být nápomocen, bratře? Přišel jsi hledat vědění jako posledně, nebo máš zájem si vylepšit své schopnosti?“ uvítal mě učitel, jakmile jsem vstoupil do tréninkového místa šamanů. Pochopil jsem, že novince o hráči, který v Barlioně získal první titul, se už podařilo prostoupit všemi možnými herními zpravodajskými kanály, protože jsem byl zahlcen zprávami. Ostatní hráči mi k tomuto triumfu gratulovali a žádali mě o peníze, přijetí do klanu a představení Anastarii. Prostě normální stav. Do setkání klanu ve Zlaté podkově jsem měl stále ještě dost času, a proto jsem se vydal k šamanům, abych dokončil svůj úkol. Nechtěl jsem ho nechávat na později a paláce jsem si mohl dosyta užít někdy jindy.

Asi deset šamanů si na zelené trávě rozložilo piknik, další skupina plavala v rybníku a jen dva hráči dělali to, co se od šamanů při tréninku očekává – spali.

„Děkuji za vaši nabídku, učiteli, ale tentokrát mám v úmyslu jen meditovat.“

„Děláš dobře, bratře. Pokud budeš potřebovat jakoukoli pomoc, stačí mě zavolat.“

Učitel odešel a já jsem si našel vhodné místo pro rozhovor s Kalateou. Zelená tráva pod jedním ze stromů pro to byla jako dělaná. Nikdo v mém okolí neměl rozložený piknik a neměl bych tedy být rušen. To je dobrý začátek. Teď už si jen musím vzpomenout, jak se mi tehdy podařilo ten hovor uskutečnit.

Prošel jsem si všechny elementály, které jsem měl k dispozici, a konečně našel jednoho, jenž by mi měl pomoci: vzdušný elementál komunikace. Úroveň 10. Hmm… Jak se mi ho vlastně naposledy podařilo vyvolat? Má aktuální úroveň byla totiž jen 9. Je vtipné, jak je občas jednodušší něco zvládnout, když nemáme nejmenší tušení, co dělat. Pokud bych měl vyvolat elementála na 20. úrovni, byl bych velmi zklamaný. Možná je můj problém, že poslední dobou prostě až moc přemýšlím. Není to zdravé. Kde jsi, šamanko?

Šaman má tři ruce…

Pozor! Vyvolání Vzdušného elementála komunikace nemůže být přerušeno. Jelikož je tento elementál na vyšší úrovni, než je ta vaše, každou minutou jeho využívání se vaše zdraví sníží o 5 %.

Kalatea mi na volání neodpovídala celé tři minuty. Opravdu mám na mysli „celé“ nikoli „jen“. Pocit snižování mého zdraví, který se každou minutu objevil, už dobře znám, proto se mi povedlo přemoci a ignorovat přerušovanou bodavou bolest. Má odolnost se líně zvyšovala po 1‒3% přírůstcích, což mi na radosti nijak zvlášť nepřidávalo. Poslední dobou se tato statistika skoro nezvyšuje. Měl bych najít nějakou další želvičku?

„Jsi to ty, Natalie?“ ozval se v mé hlavě příjemný ženský hlas.

„Ne tak úplně. Zdravím, Kalateo! Jmenuji se Mahan. Zrovna jsem si přečetl tvůj dopis a…“ Zásah bolesti prolétl celým mým tělem a přinutil mě ztichnout. Navíc jsem přeslechl začátek Kalateiny věty:

„… jsi?“

„Mohla bys to prosím zopakovat? Tento typ komunikace moc často nepoužívám a mám docela problém udržet koncentraci.“

„Kde jsi?“ zopakovala dívka.

„Na tréninkovém místě šamanů v Anhursu.“

„Och! Bezvadné! Klidně můžeš hovor přerušit. Emoce, které od tebe plynou, mi taky mou koncentraci narušují a nemůžu se přesně soustředit. Za moment budu u tebe.“

Kalatee se nějak podařilo odpojit a zanechala mě s mým elementálem samotného. Prakticky neustále jsem ohromen, jak málo toho znám a co všechno se ještě musím naučit. Ale kdo mi může vysvětlit, jak tuto komunikaci vlastně ukončit? Nejdřív Geranika, teď Kalatea – všichni jsou to tak skvělí a vynikající šamani, až začínám sám sebe litovat. Jako bych byl proti nim dítětem.

„Takže tohle je tvůj oblíbený učedník?“ ozval se zpoza mě totožný příjemný ženský hlas a já úlekem nadskočil. Za mnou se objevili dva Zvěstovatelé: chytře se usmívající Kornik, který vypadal, jako by k událostem v Temném hvozdu nikdy nedošlo, a žena se zářivě červenými vlasy. Ženin vzhled byl ohromný, vysoké lícní kosti, široká čelist, hluboko zasazené oříškové oči a malé, zelené uši, vyčnívající každé opačným směrem jako stébla trav. Kalatea byla ork, tedy přesněji orkyně. Hmm… Nebo je to orčice? Neznal jsem přesný termín, jakým bych ji měl označit, ale podstata je jasná – byla veliká a zelená.

„Ne tak úplně učedník a ne tak úplně oblíbený,“ odpověděl Kornik, jehož celá pozornost byla zaměřena na dívku. „Ale něco těžko popsatelného na něm je. Mahane, dovol mi, abych ti představil tu nejlíbeznější šamanku, kterou jsem na tomto kontinentu poznal – Kalateu. Přiletěla k nám z Astrumu a já už si začínám pohrávat s myšlenkou, že začnu trochu cestovat. Pokud se takovéto krásky stávají Zvěstovateli, pak tento svět bude žít ještě hodně dlouho!“

Goblin se otočil zpátky ke Kalatee a já jsem si něco uvědomil. Kdysi dávno jsem měl to „štěstí“, že jsem získal úspěch Romeo a Julie, když jsem v převleku za škaredou zelenou orkyni sváděl temné gobliny. Kornik samozřejmě nebyl temný, ale byl to goblin. Právě proto existovala značná šance, že mu orkyně poblázní hlavu. Výškou jí sahal možná jen po kolena, ale ve své hlavě byl Casanovou a dalším zamilovaným goblinem.

„Je mi ctí setkat se s velitelkou Řádu draka,“ pozdravil jsem hráčku.

„Mahane,“ kývla Kalatea hlavou mým směrem a z Kornika vyšel vzdech. Vypadalo to, že ji už pozornosti tohoto NPC dost unavovaly, protože se k němu otočila a řekla: „Ráda bych si promluvila s Mahanem, mohu? Až spolu skončíme, vrátím se a budeme pokračovat v naší cestě po Anhursu, ano?“

Kornik něco zamumlal, jeho oči se naplnily smutkem, ale pak, jako by si na něco vzpomněl, se napřímil, uculil se a zmizel. A tohle má být ten neustále jízlivý Zvěstovatel Malabaru? Ti dnešní šamani…

„Nikdy jsem si nemyslela, že mají goblini na orkyně takový zálusk,“ postěžovala si Kalatea. „Jsem v Anhursu pár týdnů a už se začínám těšit, až se vrátím domů. Kamkoli se podívám, tam je Kornik. Pověz mi, jaká je tvá úroveň elementálů?“

„Devět.“

„Devět?“ zeptala se překvapeně Kalatea. „Jak se ti tedy podařilo vyvolat vzdušeného elementála komunikace? Vždyť ten je přece na desáté úrovni. Specializuješ se taky na vzdušný typ?“

Rozhodl jsem se zamlčet, že jsem elementála komunikace vyvolal i na první úrovni. Jen jsem pokrčil rameny a umožnil Kalatee, aby přišla s vlastní odpovědí.

„Aha, chápu. Nepřeješ si takové informace jen tak dávat najevo. To je rozumné. Můžeš mi ale něco o sobě říct? Jak ses stal šamanem? Proč sis tuto třídu postavy zvolil? Jak jsi prošel prvním zasvěcením? Mám tolik otázek, že ani nevím, kde dřív začít.“

„I já mám na tebe spoustu otázek,“ přerušil jsem Kalateu. „Jak se ti podařilo stát se hlavou řádu šamanů? Jak ses stala Zvěstovatelem? Díky čemu jsi zvládla získat tolik reputace u elementálů? A jak se ti podařilo se mnou přerušit ten hovor? Můžeš mi věřit, rozhodně nemám méně otázek než ty. Spíš jich mám ještě víc.“

„V tom případě si promluvme,“ usmála se Kalatea. „Navrhuji, abychom se střídali. Nejdřív se zeptáš ty, pak se zeptám já. Tak to bude asi nejefektivnější.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem, „ale ještě před tím si musím zařídit nějakou záležitost. Pak už budu jen tvůj.“

„Raději používáme slovo ‚úkol‘. Je to prostě už zažité. Potřebuješ se někam rychle dostat nebo co?“

„Ne, zvládnu to stejně dobře odtud. Musím vyměnit velitele Rady šamanů.“

„COŽE?“ vykřikla Kalatea, ale já jsem svou pozornost zaměřil na úkol, který je třeba dokončit. Učitel šamanů stál poblíž. Přišel čas vyřešit Pronthův problém.

„Jak ti mohu pomoci, bratře?“

„Potřebuji svolat Radu šamanů. Co pro to musím udělat?“

„Nejvyšší šaman potřebuje dostatečný důvod,“ ozval se zpoza mě podivný hlas, „aby svolal Radu šamanů. Jakožto hlava rady jsem připraven tě vyslechnout a rozhodnout, zda je svolání Rady oprávněné. Pokud to schválím, Rada se sejde okamžitě. Pokud však tvou žádost odmítnu, o svou hodnost přijdeš. Trváš na svém požadavku Radu šamanů svolat?“

Otočil jsem se, abych pohlédl do tváře Shiamovi, aktuální hlavě Rady šamanů. Byl asi o hlavu vyšší než já. Červený třepotající se plášť, klobouk s rohy, hůl, tamburína a palička visící z jeho opasku – nejvyšší šaman byl oděn do bojového oděvu. Už mu chybí jen totem a může se vydat do boje.

„Nejen že trvám na svolání Rady,“ odpověděl jsem, aniž bych očima uhnul před pohledem jeho temných, zářících, skoro černých očí, „ale mám navíc v plánu obvinit hlavu Rady ze zrady! A to kvůli použití stínů při boji s Pronthem a za prozrazení Geranikovi, jak zajmout Kornika.“ Druhá část mého obvinění ze mě vyšla sama, asi ji podnítily mé pocity. Otázka, jak se Geranikovi podařilo Zvěstovatele chytit, mi už dlouhý čas nedopřála klidu. Kornik se mohl vmžiku přesouvat z místa na místo, ale Geranika ho přesto zaskočil, svázal a přivedl do hradu Padlých. Jak? Jediným možným vysvětlením, které se nabízelo, je zrada. Kdo však mohl Zvěstovatele zradit a jak to provedl, zůstávalo tajemstvím. Tedy až do chvíle, kdy jsem Shiama spatřil. Rázem zapadl i poslední dílek skládačky na své místo. Kornikovo dopadení byla práce hlavy Rady.

„Tohle je velmi vážné obvinění,“ odpověděl Shiam se samolibým úsměvem. „Věřím, že jsi pobyl delší dobu na slunci a tvůj mozek se celý spekl. Ještě nikdy jsem neslyšel hloupější obvinění, které by kdy bylo na mou osobu namířeno. Kde jsou tvé důkazy? Žádné nemáš! Mé rozhodnutí je následující: Falešné obvinění není dostatečným důvodem pro svolání Rady. Z toho důvodu ti odebírám hodnost nejvyššího šamana a degraduji tě na šamana elementů! Rozhodnutí nabývá své moci a účinku přesně v tuto…“

„SLOVA BYLA VYŘČENA A ŽÁDAJÍ SI NAŠI POZORNOST, SHIAME!“ Když promluvili elementálové obou světů, zdálo se mi, že celé mé okolí popadl amok. Dokonce se roztřásly i stromy a skláněly se hluboko až k zemi. Odpočívající hráči vyskočili na nohy, zuřivě se rozhlíželi, co je to vzbudilo, a plavci se rychle snažili doplavat ke břehu. Nikdo nechtěl zbytečně zemřít. „TOTO OBVINĚNÍ JE PŘÍLIŠ ZÁVAŽNÉ, NEŽ ABYS MOHL SETRVAT VE FUNKCI HLAVY RADY! V PŘÍPADĚ, ŽE MAHANOVO OBVINĚNÍ NENÍ PRAVDIVÉ, PAK BUDE DEGRADOVÁN NA ŠAMANA ZAČÁTEČNÍKA. POKUD VŠAK MLUVÍ PRAVDU, BUDEŠ POTRESTÁN! KORNIKU! BĚHEM VYŠETŘOVÁNÍ BUDEŠ USTANOVEN DOČASNOU HLAVOU RADY. TO JE VŠE!“

„Podřídím se slovu svých pánů,“ pronesl goblin Zvěstovatel, který se objevil pár kroků ode mě a nepřátelsky hleděl na bývalou hlavu Rady. Tentokrát už v sobě goblin neměl nic z předchozích Casanovových vlastností. Jako by ta orkyně před ním ani nestála. „Takže tohle jsi provedl, Shiame? Z celé Barliony jen tři osoby věděly, kdy a kde se objevím. A přesně tehdy jsem zjistil, že na mě Geranika čeká.“

„Tvůj učedník lže,“ odvětil Shiam klidně. „Nemůže přinést ani jeden střípek důkazu, který by podpořil jeho slova.“

„ON MOŽNÁ NEMŮŽE! ALE RADA ŠAMANŮ ANO! KORNIKU, SVOLEJ RADU. NASTAL ČAS, ABY VYŠLO NAJEVO, CO SE TEHDY DÁVNO PŘI SOUBOJI MEZI PRONTHEM A SHIAMEM STALO!“

„Jak si přejete, mí vládcové,“ sklonil Kornik svou hlavu, ale i tak ze Shiama nespustil oči. Pak se zašklebil a zmizel.

„Co můžu říct,“ promluvila na mě z nějakého důvodu bývalá hlava Rady. „Tvá obvinění jsou vyslyšena a zaznamenána. Kornik se za chvíli vrátí, Rada se sejde a všichni poznají pravdu. Ještě předtím, než se to stane, však já, nejvyšší šaman Shiam Význačný, vyzývám nejvyššího šamana Mahana na souboj! Tvůj trest přijde ihned! Pomstím svého bratra! Připrav se na boj!“

Zaútočilo na vás NPC a můžete proti němu bojovat. Uvědomte si, prosím, že tento útok je součástí probíhajícího úkolu. Z toho důvodu máte možnost využít kouzlo Dračí dech, ačkoli vaše dračí úroveň ještě nedosáhla 50.

Zranění: 50 232 (52 411 od vyššího elementála -2 179 odolnost proti kouzlu). Zbývá zdraví: 1 z 29 510.

V průběhu úkolu Navrácení spravedlnosti přežijete až deset zásahů od bývalé hlavy Rady šamanů.

„Cože?“ Shiamův výkřik byl nepochybně slyšet po celém Anhursu. Zvedl jsem se ze země, kam mě elementálův útok odhodil, zatřepal jsem hlavou, abych se probral, a usmál jsem se. Bolelo to, ano, ale ještě mám čas po dobu devíti zásahů, abych zajistil, že se Shiam odebere do předčasného důchodu.

„Nejvyšší elementálové jsou na tvé straně, Mahane!“ zakřičel Shiam, ale pletl se a nechápal, že mě prostě nemůže zničit. Další dva vyvolaní elementálové mi nic neudělali, jen mi snížili mé částečně obnovené zdraví zpět na jeden bod. „Ale Geranika mě pár věcí naučil!“

Jakmile pronesl tato slova, začaly se v dlaních bývalé hlavy Rady šamanů formovat stíny. A je hotovo, Shiam se prozradil sám! Není nijak neobvyklé, aby některý z šamanů vyzval jiného na souboj, ale použití těchto bytostí v boji je jednoznačné provinění proti tomu, čemu šamani věří. Shiam se díky tomu už nikdy nemůže stát členem rady…

Úkol Navrácení spravedlnosti splněn.

Pro získání odměny si promluvte s hlavou Rady šamanů.

„Připravím tě o tvé šamanské schopnosti, i kdyby mě to mělo stát život!“ zařičel Shiam a namířil stíny směrem ke mně. Vzdálenost mezi námi nebyla moc velká, asi dvacet metrů, proto jsem neměl nejmenší čas se rozmýšlet, co udělám. Přišel čas nějak zareagovat, a to co nejrychleji.

Boj mezi dvěma lidmi, nebo souboj, jak to nazývali, je jasně regulovanou záležitostí. Úkrok vlevo nebo skok vpravo a můžete se ocitnout mimo ohraničené místo, což znamená být přinucen se vzdát. Během souboje však bojovníci mohou využít všech svých schopností – elementály, pěsti, boty, drápy, ocasy, oheň. Avšak stíny, ke kterým se Shiam uchýlil, nejsou přirozenou schopností jeho třídy postavy ani jeho rasy, a proto je zakázáno je použít. Já jsem však drak! Mimochodem, když jsou stíny zakázány, jak je možné, že na mě Shiam stále útočí? A kde je Kornik? Proč už nebyl souboj zastaven? Zbývalo mi už jen posledních šest zásahů, které ještě přežiju. Na Shiama jsem mohl namířit své elementály a dělat to až do doby, než padnu, ale vzpomněl jsem si na tu větu zmiňující možnost použití Dračího dechu. Rozhodl jsem se přeměnit. Přeměna trvala jen chvíli a hned po ní se přede mnou objevilo upozornění:

Přejete si spustit první zesílení?

Během výcviku v Temném hvozdu mi Patriarcha naprosto jasně zakázal na cokoli či kohokoli ohněm útočit, protože Dračí dech je velmi nebezpečnou zbraní. Pokud bych vydechl dokonce jen párkrát, z Temného hvozdu by zbyla jen pláň zasypaná popelem. Z toho důvodu teď poprvé přišla na řadu útočná schopnost mé rasy. Kdysi dávno se Dracovi podařilo dostat se až k šestému zesílení a málem kvůli tomu přišel o ocas jako normální ještěrka. Přišla chvíle, kdy jsem měl zjistit, jak se v tu chvíli můj totem cítil.

Ohnivý dech roztrhal stíny, jako by ani nikdy neexistovaly. Velmi dobře. Obával jsem se, že je budu muset nejdříve ztělesnit a teprve pak zničit. Jediný pohyb mých křídel mě přenesl až k Shiamovi. Je čas si trochu pohrát s ohněm.

„Neeee!“ Shiamův bolestivý výkřik prořízl tréninkový areál. „Já tě zničím, ty přerostlý ještěre! Ukončím tvůj život!“

Zranění…

Přejete si spustit druhé zesílení?

Útok prvního zesílení Shiama příliš nezasáhl. Ačkoli mu asi začalo být docela horko, stihl přes sebe vykouzlit ochranný štít, který útok mého plamene zrušil. Dokonce našel čas, aby po mně mrštil další salvou stínů! Už mi zbývalo jen pět zásahů. Ne, takhle to dál nepůjde, musím aktivovat druhé zesílení.

„Nemůžeš zvítězit!“ zařval Shiam a vyvolal stíny. V mé hlavě se rozezněl zvuk připomínající soubor hráčů na bicí, kteří hrají každý něco jiného. I přesto se mi podařilo udržet koncentraci a pokračoval jsem v propalování šamanova ochranného štítu. Je škoda, že jsem v tomto úkolu mohl využít jen Dračí dech, ale byl to hezky vymyšlený trik. Pokud bych dokázal nevnímat dunící bubny uvnitř mé hlavy, většina hráčů by proti mně neměla šanci. Především pak ti, kteří jsou zvyklí bojovat zblízka – válečníci a lupiči! Prostě bych jen vzlétl, zesílil a začal bych na ně shora chrlit oheň a ignoroval všechny jejich snahy zasáhnout mě mečem nebo dýkou. Hellfire by si ten pohled jistě užil.

Druhé zesílení mi příliš nepomohlo, protože léčiví elementálové léčili Shiamovo zdraví téměř ihned, jakmile se mi podařilo propálit jeho obranou. Abych to neměl jen tak jednoduché, Shiam navíc dokázal vyvolávat nový ochranný štít, jakmile ten starý padl. Musím začít daleko víc pálit. V mé hlavě doplnila bubny píšťala, ale nemám jinou možnost. Nechci Shiamovi podlehnout a předat ho Radě, aby mu udělila zasloužený trest. On sám si se stíny začal a já mám v plánu ho poslat tam, odkud přicházejí.

Přejete si spustit třetí zesílení?

K orchestru se nepřidaly žádné další píšťaly, což bylo dobře, ale k bubnům se bohužel přidala únava celého mého těla. Okamžitě jsem si vzpomněl na svůj souboj s Pronthem, kdy se mé tělo znenadání změnilo na hroudu těsta a žádalo, aby se smělo jen stočit na zemi do klubíčka a na to hrozné utrpení zapomenout. V ústech jsem ucítil podivnou železnou pachuť, oči se mi zalévaly slzami, ale výsledek mě poháněl k další snaze. Shiam se mohl jen bránit, jako by zapomněl, jak se útočí! Něco po mně křičel, zatímco si obnovoval ochranný štít a snažil se vyvolávat co nejvíce léčivých elementálů. Nedokázal jsem rozeznat, co po mně řve, jelikož jeho slova nepřehlušila zvuk běsnícího ohně. Sakra! Pořád se nemůžu nikam pohnout! Budu se muset víc snažit!

Přejete si spustit čtvrté zesílení?

Pochopil jsem, že čtvrté zesílení je mé aktuální maximum. K bubnům a únavě se přidala neskutečná bolest, která trhala mé tělo na malinké kousky. Nevím, jak se cítí oběť útoku kyselinou, ale v tuto chvíli jsem měl pocit, jako by se mi celé tělo vzňalo. Bolest byla natolik pekelná, až jsem naprosto jasně ucítil, že další zesílení bych nevydržel. Sebral jsem zbytky svého vědomí (které se všemožně snažilo uniknout) a zaměřil jsem se na Shiama. Všechno nebo nic! Žádná další možnost v tu chvíli neexistovala. I přes všechno jsem stále odmítal předat Shiama Kornikovi!

Ze čtvrtého zesílení mi zbývalo posledních sedm sekund, po kterých bych se změnil ve velkou a nepohyblivou masu.

„BRATŘE!“ ozval se děsivý výkřik bývalé hlavy Rady, smíchaný se známkou hysterie a trýzně, který pronikl i řevem mého ohně.

Pět sekund!

„BRATŘE, PROSÍM, POMOZ MI!“

Tři!

„ZACHRAŇ MĚ!“

Dvě! Vedle Shiama se objevil rudý portál a bývalý velitel Rady šamanů skokem unikl z tréninkového areálu.

Jedna! A to bylo vše – zesílení ukončilo svůj účinek a já byl zanechán v naprosto nepoužitelném stavu, a to i v dračí podobě. Mohl bych tak jedině po někom švihnout svým ocasem, nebylo však po kom. Byla to velká škoda. Shiamovi zbývalo ve chvíli úniku 10 % zdraví. Ale kdyby tady zůstal, nebyl bych schopen ho zničit. Jsem příliš slabý drak. Moc slabý i na tento úkol.

Vyhrál jste souboj.

Vaše reputace u elementálů vyššího i nižšího světa se zvýšila o 1 000 bodů. Aktuální úroveň: přátelský. K dosažení další úrovně zbývá 1390 bodů.

Odolnost zvýšena o 1. Dohromady: 139.

Kouzlo Dračí dech uzamčeno.

Jediné, co jsem po posledním zesílení dokázal zvládnout, bylo otevřít oči a rozhlédnout se. Obrovské spálené místo, kde Shiam stál, pošpinilo zelení porostlou tréninkovou zónu šamanů jako ohyzdná jizva. Okolo místa se shromáždil zástup hráčů, ke kterým se přidali učitelé šamanů, Almis, Kalatea a Kornik. Celý zástup spočíval očima na mně a uvažoval, zda jsem živý či nikoli. Podařilo se mi posbírat dostatek sil na to, abych se usmál. Ani jsem netušil, zda se draci mohou vlastně usmát a jestli je vůbec do hry přidaná animace, která by dračí úsměv ostatním zobrazila, ale měl jsem pocit, že jde o to nejlepší možné gesto. Nebyl to dobrý nápad… Oči se mi něčím potáhly, čímž okolní svět ztmavnul a já se odkolébal do něžné a příjemné temnoty, která v mé hlavě konečně umlčela ten neskutečně špatně hrající orchestr.

„Že by byl mrtvý?“ Skrz hukot v uších jsem zaslechl něčí hlas, který mě přivedl zpátky k vědomí.

„Toho se jen tak nedočkáte!“ zavrčel jsem a snažil se otevřít oči a zvednout se, no, na tlapy. Vypadá to, že jsem stále ve své dračí podobě, což znamenalo, že od mého souboje s Shiamem neuběhlo ani dvacet minut.

„Vstávej, nebo ti namrzne ocas.“ Dracův známý hlas mě přinutil k další snaze otevřít oči. Renox, Draco a několik dalších draků na mě hledělo jako na nějakou bizarní hříčku přírody. Vlastně ne, Draco se na mě díval úplně normálně, ale ti ostatní…

„Jak se ti podařilo otevřít portál sem k nám?“ Můj adoptivní otec mi položil tuto otázku, když se mi konečně podařilo ovládnout nohy. Tohle bylo poprvé, co jsem se ocitl v zemi draků ve své dračí podobě. Chlad jindy zalézající za nehty jsem skoro ani necítil.

„Proč se ho vůbec ptáš?“ ozvala se odpověď odněkud zblízka. Ohlédl jsem se a zasmál se – Kornik z masa a kostí a vedle něho stála i Kalatea! „Tahle šupinatá potvora před chvíli spustila čtvrté zesílení, přestože je jen na páté úrovni draka, a nějak se jí během toho podařilo nezemřít,“ dodal goblin. Otočil se na Kalateu, zasmál se a dodal: „Neptala ses náhodou, proč je mým nejoblíbenějším učedníkem? Vytahuje z rukávu taková esa, že nevěřím svým očím. Nezažijete s ním ani chvíli nudy!“

„Čtvrté?“ zeptal se překvapeně Renox. Podíval se na Kornika, pak na mě a následně zpátky na goblina. „Jak se mu to podařilo přežít?“

„To je to, o čem mluvím. Proč se ho pořád vyptáváš? Možná bys ho mohl, já nevím, třeba taky něco naučit. Nebo příště spustí páté zesílení a bude s ním amen. Náš drahý salamandřík se spálí na uhel. Pak se uvnitř zapře a už nikdy drakem nebude. To je to, co chceš?“

„I na pátou úroveň je pořád moc mladý,“ zamumlal Renox. „Jsi si jistý, že to bylo čtvrté zesílení?“

„No tak se nad tím zamysli. Jak by mohl najít cestu sem bez portálu? Jedinou odpovědí je to, že byl na samé hranici vyčerpání. Už ho přestaň trápit a zvyš mu konečně tu úroveň.“ Kornik zmlkl, pak se usmál a dodal: „Vždyť si ji zasloužil.“

Zvýšení úrovně draka.

Aktuální úroveň: 6.

Vaší postavě přibyla nová schopnost: Let probuzeného, nikoli spícího.

Rychlost letu v dračí formě zvýšena o 200 %.

Šestá úroveň draka. No tohle! Úplně z toho skáču radostí a oči se mi zalévají slzami štěstí… Přál bych si, aby každý z nich prošel zesílením a pak ať si zkusí říkat něco v tom smyslu, že jsem ještě příliš mladý a nezkušený. I přesto jsem ale skutečně rád, že jsem získal zrychlení letu. Můžu si dát závody s Plintem a zjistíme, zda jsem rychlejší já nebo on na fénixu.

„Takže tohle je ta legendární Dračí země?“ zeptala se Kalatea a rozhlížela se po horách. „Je tu dost zima.“

„Mýlíš se, dcero Astrumu,“ odvětil Renox. „Dračí země je místo, kam se vydali draci z vašeho kontinentu. Jsme s nimi v kontaktu, ale nevíme, kde přesně se jejich příbytky nachází. Víme jen to, že je jejich země menší a mají tam horko. Draci Malabaru upřednostňují zimu a rozlohu. Naše křídla musí být vždy roztažena. Vítám tě v zemi Vilterax!“

„Moc pěkné,“ zamumlal Kornik jako žárlivý manžel. „Už je čas, abychom šli. Hlava Rady si přeje dát tady panu Zázračnému odměnu,“ pokývl Kornik mým směrem a pak dodal: „Bohužel nevím, kde právě teď je.“

„Jak to myslíš, že nevíš, kde je?“ Údiv mě přiměl zapomenout na bolest celého těla. „Vždyť ty jsi byl určen hlavou Rady, pamatuješ? Mou odměnu mi můžeš předat klidně teď a tady. Stejně se necítím na to, abych někam zrovna teď odcházel.“

„Jsem jen zastupující hlava,“ řekl Kornik a zvedl významně prst, „a všechny své povinnosti jsem už splnil. Vstávej. Nemá smysl se tu jen tak poflakovat! Za chvilku ti samo všechno docvakne.“

„A kdo je teda novou hlavou Rady?“ zeptal jsem se překvapeně. Změnil jsem se zpět do lidské podoby a vyvolal okolo sebe štít ochrany, abych se udržel v teple.

„Co myslíš? Že bychom neměli dostatek Zvěstovatelů? Poslední dobou je jich Malabar plný!“ Kornik se usmál a dotkl se mého ramene. Jakmile jsem jeho dotek ucítil, hory Vilteraxu zmizely.

„Jsme tu,“ ozval se Kornikův spokojený hlas, zatímco si mé oči přivykaly na šero. „Můžete s tím procesem hned začít, já si tady zatím pohovořím se svou sladkou kolegyní z Astrumu.“

Rozhlédl jsem se a trochu jsem se roztřásl. Už zase to hloupé déjà vu. Stojím v písku, obklopují mě kamenné stěny a soudce mám dva metry nad hlavou. Tentokrát tu však nebyl císař se svou armádou rádců. Na druhé straně byla přítomna celá Rada šamanů, kterou vedl… No tak to mě podržte!

„Nejvyšší šamane Mahane!“ zaduněl sálem baryton nové hlavy Rady. „Rada šamanů potvrdila pravdivost tvých obvinění. Od této chvíle prohlašujeme Shiama za našeho úhlavního nepřítele. Odhalili jsme zrádce. Výsledkem této události budou velké změny. Musíme růst a stát se vůči ostatním třídám konkurenceschopnými, abychom znovu nabyli svou dřívější sílu. Jakožto nová hlava Rady si právě tohle vezmu za svůj prvotní a hlavní úkol. A teď už přišel čas na tvou odměnu. Jako hlava Rady šamanů ti předávám tento klobouk! S holí od Almise už budeš mít kompletní bojovou výbavu. Od této chvíle budeš vypadat jako pravý nejvyšší šaman.“

Získán předmět: Šamanský klobouk bezkonkurenční inspirace.

Odolnost: nezničitelný. Popis: + (hráčův level*5) Inteligence, + (hráčův level*2) Odolnost, + (hráčův level*3) obrana proti všem typům útoku. Typ předmětu: vylepšující se. Omezení levelu: žádné.

Reputace u nejvyšších elementálů vyššího i nižšího světa zvýšena o 1 000 bodů. Aktuální úroveň: přátelský. K dosažení další úrovně zbývá 390 bodů.

Reputace u Rady šamanů zvýšena o 1 000 bodů. Aktuální úroveň: přátelský. K dosažení další úrovně zbývá 1 735 bodů.

Paráda! Reputace u nejvyšších elementálů se mi zvýšila dvakrát! Jednou při boji s Shiamem a podruhé teď. Je to vskutku pomalá cesta, ale postupně se už přibližuju té hodnosti Zvěstovatele. Mimochodem Kornik zmínil, že i nová hlava Rady je Zvěstovatelem. To ho vážně povýšili?

„Teď když jsi oděn jako pravý nejvyšší šaman,“ pokračoval Prontho, „přišel čas na tvou hlavní odměnu. Rado, vyslechni mě!“ zakřičel Prontho a rozhlédl se po okolních šamanech. „Je tato osoba hodna našeho požehnání?“

„No jo.“ Kornik odhlédl od orkyně a vstal ze své židle. „Prontho musí jako vždy všechno uspěchat. Pospíchá jako nahý ork za elfkou, ale přesto má pravdu! Před měsícem jsem svého žáka zavrhl a byl jsem si jistý, že nás zradil. V poslední chvíli jsem však ucítil, že jsem udělal chybu. Strávil jsem v zajetí příliš dlouho a logika mi naprosto zatemnila mé pocity. Proto jsem se rozhodl záležitost nechat být a přenechat rozhodování soudu. Zjistil jsem, že jsem chyboval. Mahan prošel vytyčenou cestou až na úplný konec a všem předvedl, jak se má správný šaman chovat. Je hoden našeho požehnání!“

„Jeden Zvěstovatel požehnání navrhl a další ho podpořil. Zajímá ještě po takovéto podpoře někoho názor nejvyšších elementálů?“ Zvuk Almisova hlasu přišel z mé pravé strany a můj první učitel se postavil. „Své rozhodnutí jsem učinil už dávno, když jsem se s tímto chodícím zázrakem setkal a následně mu předal svou hůl. Není důvod, abych opakoval slova Prontha či Kornika. Tento muž je skutečně hoden našeho požehnání.“

Jeden za druhým šamani vstávali ze svých sedadel a potvrzovali mé právo získat jejich požehnání, o kterém, jak musím zahanbeně přiznat, nevím vůbec nic. Že by nějaký další bonus, který zvýší mé statistiky? Už mám jeden od Eluny a teď mě nejspíš čeká další od šamanů. Takový bonus a k tomu ještě nový klobouk se zdá být dostatečnou odměnou za jmenování Prontha hlavou šamanů Malabaru.

„Dospěli jsme k rozhodnutí!“ promluvil Prontho triumfálně a pod klenutým stropem sálu se rozehrála nějaká náladová hudba. Někteří ze šamanů třepali svými tamburínami, jiní klepali dlaněmi do kolen a mé vědomí se nořilo do pronikavého rytmu. Před očima mi začaly probíhat obrazy z minulosti, zatočila se mi hlava, jako bych vdechl příliš mnoho kouře, a začal jsem se cítit slabý. Pravidelný rytmus tamburín mi však nedovoloval se vrátit do normálu.

Obdrželi jste slabší šamanské požehnání.

Popis: všechny statistiky zvýšeny o 10 %.

Všechny mé statistiky? Tak to je vážně podobné požehnání od Eluny! Elizabeth mi zvýšila statistiky o 15 %, zatímco Rada šamanů jen o 10 %. Je to trochu slabší, to ano, ale postačí to. Procházel jsem tabulku se statistikami a už jsem ji chtěl zavřít, když si mé oči všimly něčeho podivného. Zadíval jsem se pozorněji a pochopil jsem, že Elizabethin 15% bonus byl dětskou hrou v porovnání s tím, co mi přidali šamani… Slabší šamanské požehnání zvýšilo nejen mé hlavní statistiky, ale naprosto všechny. Bonus platil na vše včetně odolnosti, charisma, spirituality a… dovednosti! Deset procent zvýšilo dovednost jen o jeden bod, ale to jen pro tuto chvíli, dokud je tato životně důležitá vlastnost mé postavy na nízké úrovni. Pokud mi každý kus Karmadontovy šachovnice přidá jeden bod, pak mi za rok, až budu mít v dovednosti asi 16 bodů, přidá tento bonus dva body! Další otázka zní, co přidává silnější požehnání a jak ho můžu získat?

„Vy si tu teda užíváte,“ zažertovala Kalatea, když jsme se vrátili do tréninkového areálu. Podíval jsem se na hodiny a zjistil, že do devíti zbývá deset minut. Pokud nezarezervuju místo ve Zlaté podkově okamžitě, nebude kde udělat klanovou poradu a Stacey mě uškrtí. Ale s touto orkyní bych si taky rád pohovořil!

„To máš pravdu. Poslouchej, teď musím běžet. Mám v devět setkání a už ho nemůžu přeložit. Můžeme se potkat zase zítra?“

„To nebude nutné. Už jsem zjistila vše, co jsem chtěla. Potřebovala jsem se ujistit, že se drakem stal nějaký opravdový šaman a že to není jen nějaký hráč, který ve hře utopil kopu peněz a koupil si vše, co chtěl. Nechci ti stát v cestě, ale stejně tak nemám v úmyslu ti pomáhat. Pokračovat už musíš sám. Pokud by sis přál přidat se k Řádu draka, naše dveře ti jsou stále otevřené. Požádám Natalii, aby pro tebe dala o řádu dohromady nějaké informace. Pročti si je a pak se rozhodni. Až potom si můžeme pořádně promluvit. Mimochodem, tohle není ‚sbohem‘, ale spíše ‚na shledanou‘. Těším se, jak budu tvůj postup z dálky sledovat. Pokud si dobře vzpomínám, jsi první, komu se podařilo donutit vedení Rady ke změně. Trochu se bojím zeptat, kde jsi takový úkol získal. Hodně štěstí na tvých cestách, Nejvyšší.“

Kalatea mě objala a rozplynula se mi přímo v náručí. To je velmi užitečný trik, který bych se měl co nejdřív naučit. Ale to až později, teď je čas na klanovou poradu!

3. kapitola

Tajemný hrad

„Jste očekáván. Následujte mě, prosím.“

Zlatá podkova velmi žárlivě střežila svou reputaci nejexkluzivnějšího podniku Barliony. Dokonce najímali číšníky z řad hráčů, kteří procházeli velmi přísným výběrovým řízením. Vzpřímená chůze, bezúhonnost a neustálé vyhlazování prakticky neexistujících vrásek – od NPC nebyli k rozeznání a stejně jako jejich digitální protějšky se i tito hráči objevovali a mizeli naprosto nenadále. Nemůžu říct, že bych si užíval osm hodin strávených obsluhováním ostatních hráčů, ale tito chlapíci vypadali se svou prací naprosto spokojení. Nejdůležitější bylo se jich neptat, kolik vydělávají. Především proto, aby se tázající potom zbytečně netrýznil. Objevovaly se fámy, že i jen pouzí pomocníci barmanů si ve Zlaté podkově vydělávali hodně přes 100 000 zlatých měsíčně. Všechno zde bylo velmi drahé a slavnostní.

„Zde vás očekávají, pane!“ Číšník odhrnul závěs a ohlásil mě hostům za ním. Anastaria, Plinto, Barsina, Eric, Leite a Clutzer. Šest nových baronů Barliony, celý můj skromný klan, sedělo u stolu a se zájmem mě pozorovalo. Musím uznat, že jsem ve svém novém „kostýmu“ vypadal naprosto odlišně než v mém předchozím koženém oblečení, které pro mě vyrobil Rick. Každý návštěvník Zlaté podkovy byl automaticky převlečen do oděvu, který ladil s prestiží tohoto podniku. Pokud však císař uznal, že hráč vypadá lépe ve svém vlastním oblečení (a doufám, že za 300 000 zlatých je to i můj případ), může se hráč před setkáním s přáteli, kolegy a blízkými vyparádit.

„Vypadá to, jako byste právě vystoupil z obrazu, vaše hrabstvo!“ zavtipkoval Eric a otočil se k talíři ležícímu před ním. Na talíři ležel nějaký zelený sliz, který mi připomněl ovesnou kaši, co jsme dostávali v Pryku, ale trpaslík se s velkým gustem pustil do jídla. Pokud se nepletu, je to jeho druhá návštěva u Podkovy, a proto není na jeho apetitu nic divného. Pokrmy, které vycházely z této kuchyně, byly prvotřídní.

Oproti mně Anastaria přijala oděv nabízený podnikem a místo božské sněhobílé róby, kterou na sobě měla v paláci, halily její tělo jen klasické šaty Zlaté podkovy. Musel jsem to být jen já, kdo při nabídce obleku zmáčkl tlačítko „ne“, a teď jsem vypadal, jako bych do této skupiny ani nepatřil. Kde jsem nechal hlavu?

„No, však víš, jak to v takových podnicích chodí,“ zamumlal jsem zdvořilostní frázi a usadil se na poslední volné místo v čele stolu. Uvědomil jsem si, že jsou všichni zaujatí jídlem a ke smysluplné konverzaci dojde nejdříve ve chvíli, kdy zmizí prázdné talíře. Přivolal jsem si tedy číšníka.

„Máte vybráno?“ Číšník se vedle mě objevil o několik sekund později a tázavě se na mě díval. Přísahám, že jeho příchod připomínal džina z lahve.

„Rád bych si dal odvar z nejvybranějších bylin a steak z krysy,“ objednal jsem si to samé, co jsem si dal posledně. Praxe mě poučila, že je dost nebezpečné v taverně experimentovat, a raději jsem vsadil na jistotu.

„Hned to bude, pane,“ odpověděl číšník a okamžitě zmizel, jako by se teleportoval pryč. Naprosto přesně jako džin!

„Hrabě pojídající steak z krysy,“ pronesl Clutzer, který si nemohl pomoct a okomentoval můj výběr. „Není to trochu pod vaši důstojnost, vaše lordstvo? Nebo se správně říká hrabstvo? No, vždyť je to vlastně skoro jedno. Hlavně nám už řekni, jak ses k tomu dostal! Když jsme na tebe čekali, napadla nás asi stovka možností. Stacey byla jediná, kdo nás v tichosti poslouchal, jako by sama dobře věděla, co se stalo!“

„Taky bych ráda věděla, jak se ti to podařilo,“ promluvila Barsina. „Měla jsem zrovna sezení s jedním potenciálním rekrutem. Z jeho řeči mi bylo jasné, že ho náš klan s hráči menších levelů příliš nezajímá, a pak se najednou objevilo to oznámení! Baronka Barsina. Magdey, tak se ten rekrut jmenoval, se k nám okamžitě přidal. Dokonce slíbil, že přivede pár dalších hráčů. V každém případě bychom neměli mít se získáváním členů problém. Můžeš si mě připočíst jako dalšího posluchače, který dychtivě očekává tvůj napínavý příběh.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hrad fantomů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.