Zrcadlo Věčnosti

Pavel Sebastian Huška

1989 - 1998

Věnování

Věrušce…

ÚSVIT VĚČNOSTI

Majestátně stoupajíc,

tichem, jež ji provází,

nad prázdnými pláněmi

nová hvězda vychází.

Zjevila se v dálavách,

prazábleskem bytí,

pusté prázdno okolní

hluboce však cítí.

By svou smutnou samotu

učinila krátkou,

hvězda stvoří planety,

jimž teď bude matkou.

Po svém mocném zrození,

jak praví řád odvěký,

dcery její kolem ní

kroužit budou navěky.

Poprvé tak vychází,

pustou zemi osvítí,

proudy světla oslavujíc

nové říše dobytí.

Světla, které promění

černou propast temnot

ve studnici bohatství,

svět, jenž zplodí život.

Hvězda, která dálkou

nekonečnou cestuje

a která všem slávu

Stvoření teď zvěstuje.

A každý den nad Zemí,

ráno, než se vynoří,

rudou barvou východu

obloha se rozhoří.

A tak, když se rozednívá

nad bývalou propastí,

není to jen pouhý úsvit,

je to úsvit Věčnosti…

VE SNU

Klidný večer pokročil,

sfoukneš plamen svíčky.

Zvláštní svět se probouzí

za ztěžklými víčky.

Vlahý jen listím

šelestí vánek,

s hlubokou nocí

přichází spánek.

Za jeho branou

slyšíš zvon znít.

Jdeš nyní za ním,

začínáš snít.

Tělo teď odpočívá

a kamsi odplouvá.

Duch tvůj za ním se dívá,

ve snu…

Nad temným obzorem,

tam, v dálce mlhavé,

oblaky prosvítat,

zříš světlo prchavé.

Se zvukem zvonu

míříš tím směrem,

nad zemí pluješ

přízračným šerem.

Z duše se stal stín

a hvězdy svítí.

Mysl tvá odlétá k nim,

ve snu…

Do království divů,

které bdící nevnímají.

Na rtech slova kouzel,

obrazy hned ožívají.

Zemský povrch mizí

a stává se neskutečným.

Vydáváš se na pouť,

vstříc dálavám nekonečným.

Ruce, když sepjaté jsou

a noc je tichá.

Oči tvé zamčené jsou,

ve snu…

Závratné a předlouhé

je tvé snové putování.

Bloudíš říší tajemnou,

vracíš se až za svítání.

Noc potichu odešla,

slunečný den vzplál.

Břeskné ráno povstalo,

ty však ležíš dál.

Tělo je již plno síly,

přesto oči zavíráš.

Chceš být aspoň ještě chvíli

ve snu…

VODOPÁD SMUTKU

Chladná řeka bezejmenná,

divým proudem štvaná.

Moře sic tak daleko jest,

voda přec je slaná.

Cítím ji, když unaven,

na konci sil vskutku,

nahý stojím v mrazivém

vodopádu smutku.

Mrznu a mdlé okolí

snad se mi jen zdá.

Duše tone v prázdnotách,

černou barvu má.

V temnotě jedinou

hvězdu plát zřím.

Stojím zde samoten

se smutkem svým.

Výkřik můj zoufalý

odlétá do noci.

Osud byl troufalý,

není mi pomoci!

Ani čas nezhojí

zlomené srdce;

přijde-li očistec,

přijmu jej trpce.

Vodopád smutku pak

smyje můj žal,

tesknota v duši však

potrvá dál…

DUCH

Tvář tvá zračí zděšení,

v očích strach se odráží.

Hadí stromů kořeny

pod nohama překáží.

Běžíš, padáš, vstáváš, prcháš,

co ti síly stačí.

Zlý duch rychle černou nocí

ve stopách tvých kráčí.

Je ti stále blíž a blíž,

za zády ho cítíš.

Bez cíle, jak bezhlavý,

temnotou se řítíš.

Kůži trny rozdrásanou,

křovisky se prodíráš.

Dechu sotva popadaje,

za sebe se nedíváš.

O pomoc, když voláš,

slyšíš soví houkání.

Nedostižným krokem

přízrak tě teď dohání.

Na hrdle již jeho spáry,

vytrhnout se pokoušíš.

V tom však ze sna mučivého

s výkřikem se probouzíš.

Hrůza z říše nepoznané

posté spát ti nedá.

Nečistý duch nenasytný

oběť svou si hledá.

Měj se stále na pozoru,

zas se o to pokusí.

Příště ono setkání již

pouhým snem být nemusí…

EBENOVÝ DÉŠŤ

Z pochmurné oblohy

v bolestech padá.

Po tvářích stéká,

ebenový déšť.

Snáší se pomalu,

temný a studený.

Jako má duše,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrcadlo Věčnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.