Tvůj čas vypršel

Sára Priester

Byla jsem mladá a blbá

„Nechceš si zašukat?“ optal se mě kluk, kterému jsem po čase neřekla jinak než stařík. A já – jak byla mladá, a ještě k tomu při chuti – toužila jsem po poznání zatím nepoznaného – jsem kývla.

„Jo, zašukám si.“

Chci vědět, jaké to je. Sestra už šukala první ligu a já v sobě živé péro ještě neměla. Chci to zkusit, chci to zažít na vlastní kůži a sestře dokázat, že nejsem jen ta hodná holčička, ale umím si zašukat stejně dobře jako ona. Doma jsem to zkoušela jen prsty a cítila se tak trapně, zatímco ona sténala ve svém pokojíčku s dalším klukem. Chtěla jsem to! Záviděla jí a těšila se na den, kdy jí do očí povím:

„Už nejsem panna, šukám! To čumíš.“

A díky tomu jsem vzala zavděk prvním blbečkem, který o to projevil zájem.

„Tak si zašukáme, ale kde?“

„Skočíme do sklepa?“

Dobrý nápad a už jsem ho následovala, abych prožila svůj velký den, během kterého ztratím panenství. Konečně budu velká holka a budu vědět, jaké to je. Těším se na sestřin výraz a před staříkem se tvářím, jako bych jich měla před ním dvacet, přitom nemám o sexu ani páru. Tak jsem se prostě jen svlékla, spíše ze sebe stáhla džíny a kalhotky, vyšpulila na něj prdelku a řekla mu:

„Šukej mě, už se nemůžu dočkat, až mi ji zaplníš.“

Nějaké výrazy jsem pochytila od sestry, která při tom vždycky hulákala, a já za dveřmi poslouchala a toužila být na malou chvíli na jejím místě a teď je ta chvíle tady!

„No tak, nestůj tam jak blbeček a pojď si zašukat, čekám.“

Stařík se pousmál, rozepnul džíny a vytasil na mě svůj úd. Stál mu a on se snažil ho do mě strčit, ale nešlo mu to. Jako by se nemohl trefit, a tak jsem se ho ptala:

„Ty jsi ještě s žádnou nešukal?“

„Ne, ty jsi moje první.“

Aha, no to jsem si pomohla, snad tu díru najde, napadalo mě. A taky že ji po chvíli našel. Moc příjemné to teda nebylo, ale jemu se to líbilo. Udělal se a já na něj celou tu dobu jen blbě hleděla.

Nechápala jsem, jak si sestra dokáže šukání užívat, když já ho přetrpěla s blbečkem, kterému trvalo půl hodiny, než ho do mě vrazil, pár pohybů, při kterých mě zabolelo jen břicho, a pak jsem si připadala, jako bych dostala menstruaci. Určitě kecá, a tak jí při první příležitosti vpálím, že já si už zašukala, ale žádné skvělé ani báječné šukání to nebylo, tak ať příště sklapne a nedělá za dveřmi takové divadlo, a ona se na mě s takovým vlídným výrazem v tváři obrátí a povídá, uklidňuje mne:

„To je tak jen na začátku, pak se ti to bude líbit, první sex nikdy není tak skvělý, ale za to druhý, třetí, to je paráda, uvidíš, to poznáš sama. Měla ses mě zeptat, řekla bych ti to dřív, nenapadlo mě, že si půjdeš hned zašukat bez porady se sestřičkou.“

Ze zvědavosti jsem si zašukala znova se staříkem hned druhý den a skutečně měla pravdu. Nebolelo to a místy se mi to i líbilo. Staříkovi taky, ale byli jsme oba tak blbí, že jsme usoudili, že bychom potřebovali kouče, a tak stařík doma zcizil nějaké porno kazety. A u nás doma, když tam nikdo nebyl, jsme koukali na péčko. Hned poté vyzkoušeli, co jsme viděli, a byli jsme nadmíru spokojení, že konečně sexuálně žijeme, a dokonce se nám to líbí. Baví nás šukat a šukáme každý den. Šukali jsme ve sklepě, anebo pod balkony našich sousedů a hrozně si to užívali, ale časem to chtělo víc pohodlí.

„Najdeme si pronájem? Chci si zašukat jednou v posteli,“ řekl mi a já v tom viděla příležitost být o stupeň lepší než sestra, budu šukat ve svém se svým klukem, zatímco ona šuká v dětském pokoji!

Když o tom tak přemýšlím dnes, byla jsem strašně naivní, žádné vodění za ručičku, žádná romantika, nic z toho, co chtějí mladé holky, a rovnou na věc.

Žádné diskotéky, žádné tlachání s kamarádkami, to vše jsem přeskočila, vynechala.

Vlastně jsme si ani nikdy neřekli, že spolu chodíme, a nevzpomínám si, že bychom šli do kina, nebo se jen na procházce drželi za ruce.

Všechno jsme přeskočili.

Stařík mi už zůstal.

On se mnou chce bydlet?

„Tak to je super, to bude sestra čumět.“

Našel pronájem malého bytečku.

Ve městě na malém kopečku a tím se odstartoval můj život se staříkem.

Poznali jsme se v době, kdy jsme ještě oba byli studenty na střední a jako všichni mladí jsme toužili po svém, a tak jsme si díky jeho brigádě mohli dovolit brzy pronájem. Tam jsme měli čas na sebe i na učení a byli jsme hrozně rádi, že jsme oba z domu a že máme domov svůj, v kterém si zašukáme bez obav, a ještě k tomu v posteli, ale ta přišla až časem.

Když jsme se tam nastěhovali, moc věcí jsme neměli a spali jsme v obývacím pokoji ve stanu. V takovém tom velkém, ve kterém rodiny jezdí k vodě a do kempů, jen ať si máme kde v bytě lehnout. Na noc jsme ho zavřeli a věnovali se šukání, které nás v tu dobu velice bavilo. Nevzpomínám si ani, že bychom dělali kdy něco jiného. Jen šukali a v mezičase se snažili učit, abychom dodělali střední.

Byl to sice malý byteček, ale stačil nám. Všechno bylo tenkrát tak krásný a láska nás hřála, alespoň jsme si mysleli, že je to láska, ale byl v tom jen sex a nemuseli jsme kvůli tomu ani do sklepa. Užívali jsme si to, ale časem se té lásky asi přežrali, teda sexu, abych to uvedla na pravou míru.

Přišlo období maturity. Oba ve velkém stresu a pod tlakem. Do toho počítat, jak zvládneme měsíc, a už v tu dobu to mezi námi malinko skřípalo, přesto mě po hádce uklidňoval, že jen co to pomine, bude nám spolu dobře. Věřila jsem mu, chtěla věřit, byl tak přesvědčivý. Doma jsem tajila, že už bydlím ve svém, a vymlouvala se na to, že spím u kamarádky, ale maminka mě prokoukla. Měla mě přečtenou a jednoho dne na mě vybalila:

„Tak už to řekni, zlobit se nebudu. Já vím, že už bydlíš jinde. Všimla jsem si, že už ve skříni nemáš skoro žádné věci a mizí mi i nádobí.“

Přiznala jsem se.

No jo, bylo potřeba zaplnit nový byteček a na nové věci nebyly peníze. Máma se jen pousmála a přála si poznat mé bydlení. Hned poté mi dala peníze, co mi roky spořila, abych si to mohla doma zařídit a měla to tam hezké. Táta taky přispěl nějakou korunou a z mých peněz se nakoupilo veškeré vybavení. Stařík měl peníze od dědy taky, ale koupil si raději nový telefon, zatímco já peníze narvala do bytu.

Koupila postel, pračku, ledničku, skříně, televizi, sedačku a on si s ničím nedělal starost. Nač taky, když jsem se o vše postarala, a ještě k tomu z mých peněz! Rodiče mi hodně pomohli a taky dost v začátku pomáhali, ať penězi či jídlem.

A já tlačila na staříka, ať si najde práci, anebo brigády dvě, prostě ať maká, že to takhle do nekonečna nejde, že všechno nemůžu táhnout přece sama a peníze dochází.

Našel si další brigádu, ale nejen tu.

Snaživý chlapec

Když stařík ještě chodil do školy, byl to velmi snaživý chlapec. Často chodil na brigády a navštěvoval kvůli tomu jedno centrum, které studentům zprostředkovávalo brigády na různých místech. Prachy měl rád. Brával všechno, co mu starší dáma za stolečkem nabídla. Byl snaživý, ale dost často něco posral, rozbil, anebo udělal ostudu. Brigády často měnil, ale starší dáma pro něj měla neuvěřitelnou slabost.

Někdy se nedivím, že nechodí s chlapy na pivo. Co by tam taky vyprávěl? Na vojně nebyl, sport žádný nedělal, zájmy také žádné neměl. Zážitky z jeho brigád:

Jednou se vrátil s krásným monoklem, nemohla jsem z něj dostat, co se stalo, trvalo pár dní, než to z něj vypadlo. Uklízel v jedné sportovní hale a samozřejmě i dámské šatny a snažil se šmírovat. Dělal tam jen pár dní a tam musel dělat ostudu hned od začátku. Pozdě večer ovšem narazil na jednu koulařku, svlečenou do půl těla, podíval se jí na ty její ohromné kozy a stačil pronést nějakou svoji nejapnou hlášku, tak dostal facku jako hrom.

Největší průšvih měl ovšem v mrazírnách. Bylo to v zimě, několik dní po sobě mrzlo tak, že v chladicích boxech bylo krásné teplíčko. Zaměstnanci postávali po dvoře u starého sudu, kde pálili staré palety a snažili se zahřát takto. Ale stařík ne, určitě se snažil zase zašít, a tak si udělal svůj ohníček. Je asi prvním, komu se podařilo zapálit mrazírny v tuhých mrazech...

Přesto starší dáma pro něj měla slabost, jako pro všechny mladíky s poďobaným obličejem. Jedna brigáda nestačila, tou pokryl jen podnájem, ale z něčeho jsme museli žít, a tak bral brigád víc, abychom mé rodiče nezneužívali do nekonečna. Já si také našla práci, ale peněz bylo pořád málo a starostí navíc jen přibývalo.

Studium jsme úspěšně zvládli

Přesto se stařík k práci jako takové neměl, raději bral brigády, než aby se nechal zaměstnat, a v tom centru byl snad denně! Po každé směně chodil odnášet lísteček s odpracovanými hodinami, muselo se. Jelikož se vyplácelo každou středu a můj muž chtěl mít vše započítáno včas. Kdo nepřinesl do pondělí, dostal peníze za oddělané hodiny až další středu, a tak stařík den co den navštěvoval centrum pro zprostředkování brigád a pokaždé si přitom vyžádal brigády další.

Paní v letech pro něj měla vždy dobrou nabídku a časem nabídla i sebe.

Přišla jsem na to až po pár dlouhých měsících, kdy mi bylo divné, že bere i dvanáctihodinovky, což dříve nikdy nedělal. Více o sebe začal dbát, a dokonce se začal holit i v rozkroku. Dívala jsem se na něj vždycky jak na staženého ptáka.

„Vypadáš jak před pubertou!“

Bez chlupů mi přišel jeho úd tak směšný, ale časem jsem hladké přirození upřednostňovala. Tehdy mi často říkal: „Nechceš si ji taky oholit?“

„Ani náhodou!“

Přesto ve slabé chvilce, opojená láhví vína, jsem ty nohy dala jednou od sebe a on mi ji žiletkou oholil.

„Takhle je krásná, tak hladká a jemňoučká...“

Až se mi to zalíbilo a začala jsem si ji holit taky, ale kdyby zůstalo jen u toho, tak neřeknu, ale on časem po mně chtěl víc:

„Dáme ho do zadečku?“

„Ani náhodou!“

A to už nepomohlo ani víno, nechtěla jsem to tam. Stařík měl velkou kládu a představa, že mi s ní zajede do zadku, mě přiváděla k šílenství, do prdele ne!

„A klidně se z toho poser, já se do zadku šukat nenechám.“

Urazil se, ale já to vážně do zadku nechtěla.

Neustále něco vyžadoval a chtěl zkoušet samé divné věci, až jsem se jednoho dne vzbouřila a řekla mu:

„Co je s tebou? Nikdy jsi takový nebyl!“

Cítil se asi dotčený, že mu nic nedopřeji, ale mně už se ten sex s ním nelíbil jak dřív. Byl kolikrát tak neohrabaný a nešetrný, že mě to nejednou zabolelo, myslím tím dole, že jsem s ním odmítala spát jinak než normálně, což ho sralo, a často mi opakoval: „Musíš si zvykat.“ Ale já si zvykat na nic nechtěla, ne na nic nepříjemného.

Časem se uklidnil, bral více brigád. Nebyl skoro vůbec doma a na brigádách trávil čas od rána do večera. Možná aby mě vytrestal, když nechci být po jeho vůli. Já mu jen nachystala jídlo a jednoho dne narazila na lísteček, který nestihl odnést. Zapomněl ho na stole a já ho popadla a utíkala do centra. Věděla jsem, jak moc mu záleží na tom, aby měl hodiny vyplacené včas.

Říkala jsem si, má toho hodně. Bude rád, když to za něj vyřídím. A jak jsem se ten den vydala k centru, pár kroku před ním zahlédnu svého muže v náruči té staré paní, která mu zprostředkovávala brigády!

Promnula jsem si oči, jestli vidím dobře, a skutečně to byl můj muž a moc se k sobě měli. Seděla mu na klíně a mačkala mu ty jeho jebáky a já si vzpomněla na sebe, jak jsem mu toto dělala já, ale na klíně teď seděla jiná! Ještě k tomu stará a při těle.

„No to je mi ale hezká brigáda!“

Byla jsem na něj tak nasraná a stála na té cestě jako omráčená, až si mě všiml.

Snažil se sice zachránit situaci, ale já už neměla chuť s ním dál nic rozebírat. Povídal mi, že ho ten jebák na nose hrozně bolel a paní se nabídla, že mu ho venku vypučí, ale ty jeho ruce na její zadnici tomu moc víry nepřidaly.

„Já vše viděla, že ti není hanba! Vždyť by to mohla být tvoje babička.“

„Ale no tak, nic se nestalo, neblázni, mám jen tebe.“

A já mu to skutečně uvěřila, dokonce mu to i odpustila. Jen mě žádal, ať o tom nikomu nic neříkám, ani mamince, které jsem se se vším zpovídala jako nejlepší kamarádce.

„Komu bych to taky vyprávěla,“ řekla jsem mu a dost často, když jsem si na to vzpomněla, mě to mrzelo. Přesto jsem mu chtěla věřit, že má jen mě a bude nám spolu dobře.

Na nátlak s brigádami skončil a našel si skutečnou práci a já byla ráda, že se ti dva už nebudou denně vídat. Kdyby to neudělal, tak tady by nejspíš vše skončilo, ale nic neskončilo, život se staříkem běžel dál a já si zpětně říkám, jak blbá jsem byla.

Prostě mladá a blbá, tak blbá, že ta blbost po letech bolí o to víc.

Stařík je úchyl

Časem však z mého muže vylezlo, že ho vzrušují starší ženy, a když jsme potkali úplnou náhodou o pár let později onu paní, co mu zajišťovala brigády, zavěšenou v jednom mladíkovi, který měl ksicht v samém rozpuku, došlo mi, že to mezi nimi určitě tak nevinné tehdy nebylo. Mému muži se postavil na ulici, hned jak ji viděl, a já ze sebe tenkrát marně dělala starší.

Jednu dobu ho dokonce rajcovala i má matka, vždy na ni tak upřeně hleděl a vsadím se, že na hajzlu nejednou pohonil, když se objevila u nás, anebo my u ní. Vždy mi ji předhazoval, ať si z ní vezmu příklad. Žena je to hezká, i když je dámou v letech. Žádná mašina, ale žena ladných křivek, ovšem jen dokud se nesvleče. Přesto můj muž nad ní slintal a určitě si představoval, jak by ji šukal.

Jednou, jak se tak opalovala na zahradě, ji šmíroval s klobásou v ruce. Úplně jsem se zhrozila a vynadala mu.

„Přijde ti to normální? Chováš se jak blbeček, který v životě nahou ženskou neviděl, a není ti to vůbec blbé, hledět takto na mou matku?!“

„Co blbneš, chtěl jsem se jen podívat, jak budeš vypadat za pár let.“

A máma, jak nás zbystřila za plotem, hned na sebe natahovala ručník. No jo, vždy se opaluje nahá, nemá ráda neopálená místa, a přitom to byla jen minutka, kdy jsem svého muže vyslala napřed s tím, že se musím vyčurat, že už to nevydržím a on ji pozoruje jako nějaký úchyl přes plot s přirozením v ruce!

Máti však tato situace lichotila. Všimla si, jak ji pohledy svléká a ruce má vždy pod stolem, asi aby udržel toho svého v klidu, a tak se před ním provokativně předkláněla, aby se dobře podíval, když ho to tak láká. Máti je od přírody provokativní typ, nebýt to můj muž, tak by mu tu frndu určitě naservírovala pod nos místo kačeny, kterou jsme k nim chodili žrát každou neděli.

Vždy mi říkala:

„Neřeš to, to jsou chlapi a ti jsou všichni stejní. Buď ráda, že se dívá na baby, a ne na chlapy!“

„To by mi ještě scházelo!“

Ale když jsme po letech objevili internet, koukal i na ně. V historii mi nejednou naskočilo nějaké porno s hochy, které můj muž sledoval. Někdy jsem si přišla, že žiji s člověkem, kterého vůbec neznám. Lákaly ho starší a zkušenější ženy, a možná i ti chlapci. A to jsme plánovali, jak se vezmeme.

Jablko nepadá daleko od stromu

O svatbě jsme už jen nemluvili, ale i plánovali a obeslali všechny příbuzné, ne však staříkova dědu. Když jeho starý děda zjistil, že si budu brát jeho vnuka, tak i přes svůj vysoký věk na sebe natáhl starý ušmudlaný oblek a vyrazil za mnou.

„Holčičko zlatá, jenom si ho neber. Je to děsný hajzl, je tě škoda pro takového,“ povídal mi, ale já ho nebrala příliš vážně.

„No tak, dědečku, co to zas plácáte, pojďte, zavedu vás domů,“ pronesl hned na to můj muž a doprovodil svého dědu domů. Byl to starý pán, kterému už nohy dobře nesloužily a chodil velmi pomalu a nejistě, o své hůlce a za podpory mého muže se dostal v pořádku domů a já měla na paměti jeho slova. Hned po návratu jsem se manžela ptala:

„Co to mělo znamenat?“

„Prosím tě, už senilní, pořád si mě plete s fotrem.“

Nezdálo se mi, přesto můj muž toto bravurně okecal a svedl to na dědouškovo stáří, ale ten z cesty neplácal. Myslel to dobře, ale to člověk pozná s léty, ani na tu svatbu ho manžel nepozval, ačkoli jsem si to přála. Měla jsem ho ráda, ale v tu dobu jsem měla asi zatemněnou mysl a v hlavě jen svatbu, která neměla nikdy být.

Oni měli v rodině vždycky mezi sebou takové zvláštní vztahy, přitom to byl tak milý, hodný, starý pán.

Děda toho vždycky navykládal a povídal si rád. Jen mi kladl na srdce:

„Raději si najdi jiného, s tímto tě štěstí nepotká.“

Stařík toužil vždy po rodině, po takové, kterou neměl ani neznal. Jeho matka byla jen ubohá coura, která si to každý rok rozdávala s jiným, a každý rok přibyl na svět jeden sourozenec. Za několik let spousta dětí, avšak ani o jedno se nestarala a o všechny přišla. Poslední dokonce v záchodě spláchla...

Nejstarších pět si vzali prarodiče, ale babička to dlouho nevydržela, neužila si vnoučat a brzy zemřela, ani to její dceru neoblomilo a kurvila se na každém rohu s jinými dál, plno dětí, ke kterým se nehlásila ani je neznala. Těch pět, včetně mého muže, skončilo u dědy, zbytek po dětských domovech, anebo na hřbitovech.

Kolikrát mi z těch historek naskakovala až husí kůže a bylo mi líto manžela, že tak kruté dětství měl a nepoznal mateřskou lásku ani objetí. Matka mu za celé roky nepopřála ani jednou k narozeninám, nikdy nekoupila dárek, ani jej nepozdravila.

Děda byl na vše sám a těžko vše zvládal, už přece jen nebyl nejmladší a měl na starost pět dětí, a to nejstarší mu klidných nocí nepřidalo.

Neměl ho rád a dával mu to patřičně najevo, možná o to víc, že děda nabyl pocitu, že jeho dcera by nikdy nebyla taková, kdyby nepoznala jeho otce.

Ten byl jen ožralou, který se na svou ženu vykašlal, ale to jen proto, že se mu pelášila s jinými. Potřebovala pořád šukat a jeden jí nestačil. Jeho otec nebyl špatný. Jen nesnesl pohled na ženu, která se mu denně kurví, a tak ji opustil, dal se raději na chlast. Byl každému pro smích, že jeho ženuška ojela půl města a frndu nastavovala kde komu jak háravá fena. Znám ten příběh z několika vyprávění ze všech stran a můj muž je možná díky tomuto všemu člověkem bez citu...

Díky svému otci získal odpor k alkoholu, je abstinent. Nedostanu do něj ani pivo, ani nic tvrdého. Možná za život pár loků na můj popud do sebe dal, ale skutečně jen pár, a nijak ho to neoslovilo a spíš se mu tím vybavilo dětství, ne příliš příjemné. Jako nejstarší si řadu věcí pamatoval a bohužel na nic z toho nedokázal zapomenout.

Vsuvka

Stařík dlouho nevydržel bez průšvihu, v práci udělal škodu za několik set tisíc a my museli svatbu odložit. Dědeček krátce potom zemřel a to bylo poprvé v životě, kdy jsem viděla staříka uronit slzu. Nepláče, nikdy nemá slzy v očích, ale tu noc je měl a přál si být sám. Respektovala jsem to, a přitom jsem ho chtěla jen obejmout, být při něm v této smutné chvíli.

Někdy mám takový pocit, že i když lásku nedával najevo, tak mě a později i naše děti měl skutečně rád.

Přál si vždy jen rodinu a celý život sliboval, jak nám spolu bude hezky, ale není. Nedoufám v to, že někdy bude, ale zároveň se cítím být jako jeho mámou, která dohlíží, aby tím životem nějak proplul a neutopil se...

Není to snadné, ale jsem jen člověk, který se obětuje v zájmu rodiny, která si na tu rodinu pouze hraje, ale nežije tak. Neumí to.

V pekle ho ještě nechtěli, tak se vrátil zpátky

Když jsme ještě bydleli na starém bytě v pronájmu, stařík tam nadělal ostudy jako žádný jiný chlap za život. Sousedům v přízemí lezl do oken a možná si přál načapat je „při tom“ a vždy zvolal hlasitě jen: „Šukáte?“

Naštěstí byl soused naproti nám šprýmař a bral vše jako vtip, i když stařík nevtipkoval, skutečně si je přál nachytat při tom.

Sousedka byla krásná, mladá ženská, taková hubená blondýnka chodící jen v přiléhavých šatičkách. Příjemná, usměvavá, ale mého muže prokoukla dřív než on. Kolikrát se stavila na kafe, když byl v práci, a ptala se mě: „Je v pořádku?“

Tehdy jsem svého muže zamlouvala a kryla, jak jen se dalo, vše se zakecalo a život běžel dál, ale mně s léty přijde, jako by ho ti lidé, co ho znali, prokoukli dřív než já a možná jen jsem si nechtěla přiznat, že je to takový píčus, i když určité pochybnosti byly, ale víra v to, že nám spolu bude dobře, byla v tu chvíli silnější.

Jednou z nudy předstíral, že je v bezvědomí. Upadl na zem v koupelně a skutečně nejevil známky života, zadržel dech, až v tváři modral, a já myslela, že je mrtvý. Zpanikařila jsem. Tehdy jsem neměla telefon a utíkala k sousedům, ať volají záchranku, že můj muž nežije, nedýchá.

„Prosím, pomozte mi, já nevím, co mám dělat!“

Hned na chodbě povyk a mně srdce bušilo jak zvon, měla jsem ho ráda a teď tu ležel bezvládně na zemi a co teď?

„Co si počnu bez něj?“ Úplně příšerné stavy, strach a obavy.

Záchranka do několika minut u nás doma a můj muž, když k němu záchranář přistoupil, otevřel oči a začal po něm řvát:

„U nás se sundávají boty, kurva, za dveřmi! Jste hovada nebo co, že mi tu chodíte v botách!?“

Sousedka, která mě tišila v náruči, jen vytřeštila zrak, on skutečně působil, že je mrtvý. Ležel bezvládně na zemi, i soused mu zkoušel tep, třepal s ním a on jak bez známky života, ani v koutcích mu nezacukalo. Já vypadala jak blázen, který dělá paniku v domě, a můj muž měl z toho jen zábavu. Nikdo jsme nevěřili vlastním očím, všichni stáli v šoku. Sousedé z vyšších pater na schodech a můj muž vyhazuje záchranáře z bytu se slovy: „A příště boty dolů!“

Ten jeden z nich, takový ráznější, mu oznamuje, že si tento výjezd zaplatí, že tu nejsou pro ničí srandu, a stařík, místo aby se trošičku ovládal, anebo omluvil, jim začal vyhrožovat, že ten koberec, po kterém chodili v botách, jim dá k úhradě!

Tu noc jsem přespala u sousedů a vážně uvažovala nad jeho zdravím.

„On není normální.“

„Toto skutečně není normální!“ povídali mi Petr s Kateřinou, žijící naproti, u kterých jsem strávila noc, a druhý den na to jsem si vyposlechla od staříka, jaká jsem kurva, a určitě jsme si to rozdávali ve třech.

Prý se chtěl jen přesvědčit, jestli ho mám ráda, a teď má prý jasno.

Petr, který měl pochopení pro vše, toto nedokázal pochopit a nejednou poté mu ujely nervy a pohádal se se staříkem, který vždy argumentoval něčím, nad čím zdravý rozum zůstával stát. Stařík však žádné rozmluvy nebral v potaz. U něj je každý píčus a kokot, ale že v druhých potvrzuje, čím druhé nazývá, si ani neuvědomuje, natož nepřizná.

Přitom tehdy by vše bylo snadnější, jen ta odvaha scházela, a když šlo do tuhého, přišel s kyticí, prstýnkem, omluvami a přísliby, jak se změní a bude nám zas dobře. Tak hloupá a blbá jsem byla, že já mu skutečně všechno to hezké chtěla věřit, ale nikdy nedostál svým slovům.

Kateřina a Petr

Staříkův incident se záchrankou nemohl nikdo rozdýchat, v tu dobu jsem u sousedů pobývala od toho dne hodně často, ať s Petrem či s Kateřinou. Brala jsem je jako dobré přátele, kteří mi nejednou pomohli. Věděli, že to s ním nemám lehké, a do toho jsem ještě přišla o práci.

Měli syna Matyáše, hezký chlapeček, o kterém jsem se dozvěděla, že není Petra. Kateřina měla milence a Matyáše měla z předchozího vztahu, respektive s milencem, se kterým se znovu začala scházet, ačkoli žila s Petrem. Ten to špatně nesl, kluka měl rád, jako by byl jeho, ale přál si s Katkou dítě, které budou mít spolu a bude jejich. Možná proto, aby mu neutekla. Ale čím víc si to přál, o to víc to nešlo. Sžíralo je to a to možná i Kateřinu přimělo zapíchat si znova s mužem, se kterým už jedno dítě měla.

Chtěla děti, nechtěla, aby byl Matyáš jedináček.

Svěřovali se mi oba, ale bohužel i každý zvlášť, a když mi Katka řekla, že to balí a opustí Petra, bylo mi to tak líto. Petr tušil, že se něco děje, a já zatloukala. Nedokázala jsem mu říct, že plánuje odchod a už nikdy ji ani Matyáše neuvidí.

Nejednou mi brečel na klíně, ale já nemohla. Nemohla jsem ji zradit, věřila mi, a tak jsem mu jen v náznacích pověděla, že dlouhé trvání to nejspíš mít nebude.

Napadalo mě, jak by byl život s Petrem pěkný, a žila jsem v přesvědčení, že ani Kateřině by to nevadilo. Hlídala jsem jim syna a byla pro něj jak chůva, kolikrát mi ho Katka svěřila s klíči od bytu, ať se o něj postarám, zatímco ona si zaletěla do Francie za svým milencem a za pár dní přiletěla zpět pod zástěrkou lží, že byla u rodičů a nechtěla Matyáše tahat sebou.

Přespávala jsem u nich a hlídala ho. Petr se vždy snažil vytáhnout ze mě cokoli o Katce, ale já nemohla. A stařík za dveřmi běsnil, když zjistil, že Kateřina je pryč a já jsem u nich doma s Petrem bez ní, ale skutečně jsem s ním nic neměla, i když jsem si to v tu dobu dokázala představit. Však sama se mu kurvila, ale Petr ji miloval, nepodvedl by ji. Byli jsme v tom bytě jak sourozenci, tak nevinné to bylo, ačkoli to tak zvenčí asi nevypadalo, když jsme šli nakoupit, anebo si hráli s Matyášem venku. Měl mě tak rád ten malý rošťák, a když mu máma scházela, říkal mi:

„Mami, přečti mi pohádku.“

Já teď normálně brečím...

Já toho kluka měla ráda jako vlastního. Musela jsem říct staříkovi pravdu, že Katka někoho má a chce od Petra odejít a já jim ho jen hlídám, ale ten si to pro sebe nenechal. Řekl Petrovi, co má Kateřina v plánu. Ten mi to sice nevyčítal, a jak se vrátila po x-té od „rodiny“ ošklivě se pohádali. V tu dobu jsem sebrala Matyáše, ať neposlouchá ty hádky a schovala se s ním u mých rodičů. Petr ho chtěl Katce vzít, protože věděl, že bez něj neodejde. Byla jsem nasraná na staříka, že se jim plete do života a že tím zkomplikoval život můj.

Ale možná jsem ho chtěla schovat jen před Kateřinou.

Když jsem přijela s Matyášem k mým rodičům, můj táta byl z něho úplně nadšený, ještě mi maminka říkala:

„Až budeš mít jednou děti, tak z tvého táty bude ten nejlepší dědeček na světě. Podívej se na něj, jak je z toho kluka hotový.“

A táta se mu věnoval jak vlastnímu vnoučeti a hrozně ho to s ním bavilo, že je nešlo ani od her odtrhnout. V tu chvíli jsem začala vážně přemýšlet nad vlastním dítětem.

„Bylo by to fajn.“

Bavilo mě to s Matyášem a táta po vnoučatech hrozně toužil. Dokonce i stařík obstojně zastával roli „náhradního taťky“ a pořád mi říkal:

„Až budeme mít jednou děti, budu ten nejlepší táta, kterého si může dítě přát.“

A já mu to věřila, stejně jako když jsme spolu „chodili“ a hlídali malou Esterku od sousedů. On si s ní tak hrál, že já neměla pochyb o tom, že by jako otec jednou v životě mohl selhat, ale cizí jsou cizí. Vždycky to tak bylo, před jinými je stařík super „taťka“ a každé dítě by si ho přálo za tatínka, ale ke svým dětem se tak nikdy nechoval.

A když se schylovalo k večeru a já chtěla Matyáše uložit, přijela Katka...

Náhradní máma

Byla jsem máma, Matyášova náhradní máma, tak mi říkával. Pamatuji si na ten den, jako by to bylo včera. Seděl ve své postýlce, na sobě jen modré pyžamko s autíčky a ptal se mě:

„Jak ti mám říkat?“

„Říkej mi teto, teto Sáro, anebo jen Sáro.“

„Ty ale nejsi jen teta. Ty jsi jak má máma, ale já už mámu mám, mamííí, jak mám říkat Sáře? Když jí nechci říkat teto? Ona není jen teta, ona je jak má máma, ale to bych měl mámy dvě, mamíííí?“

Za pootevřenými dveřmi dětského pokoje stála Kateřina, ta pravá máma Matyáše, která k nám poté přisedla a říká: „Tak budeš mít mámy dvě. Já jsem tvá pravá maminka a Sára bude ta náhradní.“

Matyášovi se to strašně líbilo, však kolikrát se přeřekl a oslovil mě „mami“ a pak jen rukou plácl o sebe a dodal jen:

„Já jsem popleta.“ Ale bylo to hezký. Cizí dítě, které ve mně vidělo svou mámu a možná si jen přálo takovou mít. A já se stala aspoň na ten krátký čas jeho náhradní.

Když to vyprávěl venku, tak jsme se s Kateřinou usmívaly, s jakým zápalem vysvětluje dětem, že má maminky dvě.

Ono to vypadalo docela vtipně, když jsme šli všichni na zmrzlinu – já, Kateřina, Matyáš a Petr.

„Mami, pojď mě houpat,“ a já šla automaticky, zatímco Petr s Katkou si dali ještě kafe na venkovní zahrádce.

Poslouchal svou pravou maminku a se mnou si hrál, se mnou počítal ovečky před spaním a se mnou se naučil počítat do deseti. Kreslili jsme, hráli si pexeso a Kateřina byla ráda, že má více času pro sebe. Matyáš byl takový stále vyžadující pozornost a prostě nechtěl být nikdy sám. Doma mu toho nebylo moc umožněno, to bylo pořád:

„Matyáši, nesmíš a už jsem ti říkala stokrát, že ne!“

A Katka mě nejednou prosila, ať ho pohlídám, že už ji bolí hlava.

Matyáš byl strašně hodný, ale taky hodně zvídavý.

Hodně jsme si četli a časem znali ty dětské pohádky už z hlavy.

„A kdo přišel potom ke Smolíčkovi Pacholíčkovi?“

„Zlé jeskyňky, a teď už si dáme jinou, vyprávěj mi pohádku.“ A já vyprávěla. Ty vyprávěné měl nejradši, z hlavy vymyšlené, u kterých mi vždy usnul v náruči, a já si tak přála mít kluka, jako byl on, abych nebyla jen tou náhradní, ale vlastní mámou. A tak nějak se to ve mně mísilo – chci dítě, chci své vlastní dítě.

Stařík měl Matyáše taky v oblibě, dával mu mýt nádobí, a ještě si dělal kolikrát legraci, když ho byla fůra. „Zavoláme Matyáše a on nám to tu uklidí.“ A Matyáš skutečně rád myl nádobí, vysával, vytíral. Doma nemohl, nikdo mu to nedovolil, ale u nás mohl vše, oč si řekl. Byl tak šikovný a Matyáš staříkovi říkal strejdo.

Jako tátu bral jen Petra, který se v něm viděl jako ve vlastním, ačkoli vlastní nebyl, ale bylo to tak úžasné dítě, které nešlo nemilovat.

„Dej mi ruku, mamko,“ a já mu ji dala. Držel ji a pak přišla ta osudná noc. Noc, kdy pršelo, vyloženě lilo. Všude tma, jen pouliční lampy svítily.

Na ten večer se nedá zapomenout, slovo od slova...

„Jedeme domů, Matyáši!“

„Nech ho tady, je už pozdě!“

„Ne, jedeme domů, oblíkej se a fofrem!“

A já mu na pyžamko naposled oblékla tepláčky a bundičku.

„Pojedeš s námi, prosím, nechci s ním být sama a Matyáš bez tebe neusne, Petr vyvádí. Já s ním po tomto už nezůstanu, hned zítra se sbalíme a odjedeme!“

Chtěla jsem být s ním, už tak byl vyplašený ze všeho. V náruči ho z domu mých rodičů nesla na rukou do auta za deštivé noci a sedla s ním na zadní sedačky.

Kdyby aspoň neřvali! Hádali se jeden přes druhého, křičeli, že nešlo slyšet ani to rádio, co v autě hrálo!

„Bez něj neodjedeš, nedám ti ho! Je jako můj syn, nemůžeš mi ho sebrat, budu se s tebou soudit!“

„Nikdy v životě ho nebudeš mít, jen přes mou mrtvolu!“

Matyáš mě pevně chytil za ruku, z které jsem cítila jeho strach, stiskla ji a mlčky jej utěšovala a on mi ze rtů odezíral: „To bude dobrý, uvidíš.“

Auto kvílelo při vysokých otáčkách a s námi to házelo z jedné strany na druhou a Matyáš namáčknutý na mně, jen těma očkama po mně pokukoval a v hlavince se mu nejspíš honilo: Co se to děje, mami?

Petr tu noc řídil jak vrah, až se tu noc vrahem skutečně stal.

„Chceš nás zabít, ty imbecile, zastáááááv!“ zakřičela naposled Kateřina a Matyáš letěl skrz čelní sklo a dopadl na zem.

Byly to vteřiny a jen ten pohled před sebou, a ani minuta nejde vzít zpět!

A mně se vše promítalo. Vše, co bylo vyřčeno pár minut před tím, než proletěl sklem, a pak jsem jen hleděla na Matyášovo mrtvé tělíčko přede mnou.

„Matyáši! Matyáši! Maty!?!“

Nevím, jak se to stalo, utěšovala jsem Matyáše. Vypadla jsem z auta a asi na pár minut ztratila vědomí. Petr s Kateřinou zůstali v autě, cizí lidé je tahali ven a já držela v náručí Matyáše.

...ale už mu nebylo jak pomoci, jeho život vyhasl na ulici jedné deštivé noci. Svírala jsem ho v náruči a déšť se k slzám přidal a pak jsem jako v šoku sledovala, jak ho nakládají do černého pohřebního auta.

Už mi nikdy neřekne mami.

Už mi pusu nedá, ani mě neobejme.

Už tu prostě není a tento střípek v mé duši je jako střep!

Bolí to i po letech, vážně bolí.

Dodnes se bojím vozit vlastní děti v autě a jsem hysterická, když se zapomenou připoutat. Řidičák jsem si nikdy neudělala. Bojím se.

Už jen Kateřina

Řev, pláč, výčitky – zoufalství, beznaděj, smutek. A já docházím den co den za Katkou do nemocnice. Je na tom hrozně špatně. Plno operací a ona bojuje stále o svůj život. Petr po dlouhé léčbě končí za mřížemi a ona se z toho dostala, od půl pasu dolů ochrnutá. Nikdo jí to nedokázal říct, a když se to přede mnou dozvěděla od lékaře, život se jí zhroutil jako domeček z karet.

Ta nádherná sexy ženská už tak nádherná nebyla. Podlitiny, kapačky, ruce rozpíchané. Vlasy mastné, vyzáblá, s bílou košilí na sobě mi poté s cigaretou v puse říká:

„Už mám všechno vyřízené, pojedeš se mnou do Francie?“ Tehdy jí vzhledem k jejímu stavu tolerovali v nemocnici i kouření na pokoji.

U moře jsem nikdy nebyla a o dovolenou nešlo. Měla jsem se o ni starat v domě jejího milence.

Bez váhání jsem to přijala, chytla ji za ruku a slíbila, že ji nenechám samotnou, ale za pár dní na to jsem se dozvěděla, že jsem těhotná.

Řekla jsem jí to a ona mi vylíčila růžovou budoucnost ve Francii, která se mi velmi zamlouvala.

„Budeš se tam mít líp než s tím čurákem.“ A já uznala, že má pravdu.

Rodičům jsem neřekla, že jsem těhotná, ani staříkovi. A nějak v té době jsem toužila po změně prostředí. Věděla to jen Kateřina.

Sbalila jsem se pod záminkou dovolené na dva týdny, a když přijelo taxi, všichni se se mnou loučili. Já v tom taxíku brečela, ale snažila se držet, a než jsme dojely na letiště, tak mi Kateřina říká:

„Už se nikdy nevrátíme, nechci se sem už nikdy vrátit, zemřelo tu pro mě tady vše, stejně jako můj syn.“

A já se k ní otočila celá ubrečená a prosila ji, ať to auto otočí...

Chápala, nevyčítala, prostě to jen chápala a dala pokyn taxikáři, ať to vezme zpět.

A já pak v životě hořce zalitovala. Proč jsem chtěla domů? Když jsem mohla mít život snů a vzdala se ho kvůli rodině?

Nedokázala jsem to udělat tátovi ani té mámě, aby nikdy neviděli své vnouče vyrůstat. Prostě to nešlo, a přitom jsem si mnohokrát vzpomněla na ten den, který můj život mohl změnit, byl by tak jiný a jinde.

Hloupá, tak hloupá...

Nechci při vyprávění přeskakovat v čase, ale nedá mi to.

O Kateřině jsem už pak nikdy neslyšela, nenapsala, není k dohledání na sociálních sítích. Ale jednou, když mi bylo zle, kontaktovala jsem jejího bratra a dal mi telefon. Ale neměla jsem už odvahu se jí ozvat.

Petr seděl několik let v base, a když z ní vylezl, potkal jak na potvoru staříka, který dětem zas něco vyčítal a nechoval se zrovna jako typický taťka od rodiny. Potkali se před cukrárnou, tou, která už je nyní zavřená a kam jsme tenkrát chodili všichni tři.

Později měl Petr novou rodinu, dvě děti, o které bojoval po rozvodu... Občas jsme si vyměnili e-mail.

Jednou mě stařík hystericky volá ke zprávám. „Kurva, to je Petr!“

Zpráva o Petru X., který ráno odvedl děti do školy a pak si před svým novým domem přiložil zbraň ke spánkům a prostřelil si hlavu.

Měla jsem ho ráda, stařík mlčí a já jdu brečet do koupelny.

Petře, měl ses se mnou tenkrát vyspat, všechno by asi bylo jiné...

Budeme tři

Měla jsem odejít, a neodešla. Těhotenství nebylo nic moc, ale stařík se na dítě těšil, když pominu, jak mi žral všechno jídlo, které mi rodiče nakoupili, aby bylo miminko zdravé a mělo dostatek vitamínů. Svým způsobem se mé těhotenství stařík užíral (není to překlep – skutečně UŽÍRAL). Tolik žrádla a tolik dobrot. Cpal se a spal. Zatímco já přemýšlela o tom, jestli život po jeho boku má smysl, ale máti mě vždy uchlácholila.

„Za to můžou hormony, jsi moc přecitlivělá. Neber si to tak, až se to narodí, bude zas dobře.“

Ale nebylo.

Stařík nedokázal nikdy pochopit, jak z něčeho tak odporného, jako je sperma, může vzniknout dítě. Já zase nechápala, jak z něčeho tak tupého, jako je stařík, může vniknout nový život...

Koupila jsem mu několik časopisů, aby pochopil, že děti nenosí čáp, a on po sto jedné se mě blbě zeptá: „Ale stejně to nemůžu pochopit, smrdí to a z toho bude za pár měsíců miminko?“

Hleděla jsem na něj jak na idiota. Ten blbec nedával ve škole pozor ani na toto!

Tajně, když si myslel, že ho nevidím, si do skleničky nastříkal trochu spermatu a pozoroval, jak se to v té vodě vleče, a možná skutečně ten blbeček doufal v to, že v té sklenici uvidí pohyb spermií...

Nakonec jsem ty časopisy raději vyhodila, bůh ví, co by toho blba ještě napadlo vyzkoušet.

Přivýdělek

Čekali jsme malé a potřebovali jsme zase peníze – plno nečekaných výdajů a starostí a z jednoho platu se nedalo vyžít. Nechtěla jsem jít za rodiči, už tak nám pomáhali dost a chtěla jsem jim dokázat, že se zvládneme o sebe postarat sami, bez jejich pomoci, a že té nebylo málo, především v začátcích, a já si přišla jak malá, která věčně tu mámu s tátou potřebuje, ale takhle to nešlo.

„Musíme se osamostatnit,“ kladla jsem staříkovi na srdce a hledala práci, kde se dalo, i za cenu, že budu někde vytírat podlahy. Jen ať prostě nějaké ty peníze jsou, než porodím, ale jemu se můj nápad nezamlouval.

Byla jsem těhotná a chtěla jsem nějakou nenáročnou práci, třeba jen úklid a na pár hodin, ale on mi to nedovolil.

„Nebudeš dělat někde uklízečku, zbláznila ses? Máš na víc!“

Bylo mi v tu dobu jedno, jestli mám na víc, či ne, hlavně, ať mám zas nějakou práci a s ní i korunky, které jsme potřebovali jako sůl. Jenže se staříkem se nešlo domluvit, dělal scény a zamykal mě doma, ani klíče od bytu mi nenechal.

„Nepůjdeš nikam! Uklízet můžeš doma, když si potřebuješ přijít užitečná!“

Jenže nešlo o to si přijít užitečná, ale o peníze.

„Tak dělej něco! Naši nám nemůžou pomáhat věčně!“

„Zálohy snad platíme, nebo ne?“

Stařík, který byl vždy pohodlnější, uznal, že mám pravdu a začal koukat po přivýdělcích, chtělo to rychlé prachy a nejlépe hned.

Jednou jsme si vzali byt, tak bychom ho měli utáhnout sami a bez pomoci. Nehledě na to, že bylo potřeba plno věcí dokoupit, ale především splatit.

Jak jsme byli mladí, tak jsme byli skutečně blbí. Topili jsme hodně, že jsme to doma měli kolikrát jako v sauně, a přitom okna potom dokořán. Plná vana každý den a s tím vším za čas přišly i doplatky, a ne zrovna malé. Když mi přišla faktura, rozbrečela jsem se a strachovala...

Vyřídili jsme si sice splátkový kalendář, ale naučili se i díky tomu šetřit. „Toto se už nesmí opakovat, rozumíš?“ naléhala jsem na staříka.

V bytě se topilo na kotel a faktura po vyúčtování dělala čtyřicet tisíc, a to jsme každý měsíc řádně zálohy platili, ale bylo to nedostačující.

„Máte velkou spotřebu, je to hodně, taky mi to přijde, jako byste vytápěli celý rodinný barák,“ řekla mi paní na pobočce, když jsem se divila té částce a šla si domluvit splátkový kalendář.

„Tak si to dejte na splátky, ať vás to tolik nezatěžuje, a zkuste to topení trošku utáhnout.“

Nedá se nic dělat, vypínáme topení, oblékáme mikiny!

Začali jsme od toho dne šetřit a topení vypnuli. Staříka zlákal po naší rozmluvě inzerát s vidinou rychlých peněz a bez váhání zavolal a domluvil se a mně to podal jako hotovou věc.

„Nic se neboj, prachy budou a dostanu je vyplacené na místě. Jedu fotit nějaké akty do Prahy,“ oznámil mi.

Tak stařík se rád ukazoval nahý, a že za to dostane ještě zaplaceno, se mu zamlouvalo o to víc. Jel kvůli tomu až do té Prahy a skoro každou hodinu mi volal, ale když se pár hodin neozval, začala jsem mít o něj strach. Volala mu, ale marně. Den se zhoupl a byl večer, stařík se z Prahy nevracel ani nezavolal. Bála jsem se a mamince volala, jak se vypravil někam do Prahy na focení a už se mi neozval.

Uklidňovala mě, že počkáme, jestli se neobjeví do zítřka, že pak zavoláme na policii, ale celou noc jsem trnula v obavách o staříka.

„Co když se mu něco stalo?“

„Co by se mu tak stalo? Možná sedl jen do špatného vlaku a usnul a telefon má vybitý. Neboj se, on se ti vrátí,“ uklidňovala mě máma, a já se tak hrozně bála.

Druhý den, když nervózně chodím po bytě, uslyším klíček v zámku, utíkám ke dveřím a v nich stařík.

„Pane bože, kde jsi byl? Víš, jaký jsem měla o tebe strach? Toto už mi nikdy nedělej, myslela jsem si, že se zblázním.“

A on, takový bez nálady, bez chuti, bez sebemenšího náznaku, že už je rád, že je doma, si sedne na židli a říká:

„Na nic se mě raději neptej.“

Byl tak divný, nechtěl se mnou mluvit a vše jsem z něj musela tahat jak z chlupaté deky a on sklopil dlaně do tváře a já na něj naléhala.

„Tak už mluv! Co se stalo?!“

„Mě už do Prahy nikdo nedostane,“ povídal mi a pak z něj vypadlo, jak naletěl.

„Žádné focení se nekonalo.“

„Jak to?“

„Slib mi, že to nikomu nepovíš, ani mámě!“

„Slibuji.“

A stařík mi povyprávěl, jak ho ten starý prasák nechal svléknout do naha, přivázal na židli, a když měl ruce svázané, stáhl si před ním kalhoty a musel mu ho vykouřit.

„Jestli ho nevezmeš do pusy a nepohraješ si s ním, tak žádný honorář nebude, mladíku.“

Stařík ho do úst vzal, věděl, jak jsme na tom a že ty peníze nutně potřebujeme, a já se při jeho vyprávění neudržela a začala se smát. Jenže jemu to vtipné nepřišlo.

„Ty jsi blbá, víš, jak to bylo hrozný, když mi ho narval do pusy?!“

Smála jsem se a on se přitom tak nechutně tvářil, jako by sežral hovno, a mě zajímalo, jaké to bylo, když kouřil jinému? A on:

„Divné, bylo to divné, ale nejhorší bylo, když se mi do té pusy vystříkal.“

Fascinovalo mě jeho vyprávění a prohlížela jsem si ho a snažila si to představit, jak na židli jinému kouří, až mě zamrzelo, že jsem tam s ním nejela. Třeba bych se mohla dívat a ptám se ho:

„Spolkl jsi to?“

„Ne! Vyplivl.“

„A právě kvůli tomu mi nic nedal. Točil to na kameru, a kdybych to spolkl, tak mi zaplatí, ale to nešlo, bylo mi na zvracení.“

„Ty jsi fakt blbec, kdybys to spolkl, tak máme peníze!“

„Víš, jak to bylo hnusný?“

„Vím, aspoň teď víš, jak se při tom cítím, když to po mně chceš ty.“

„No dovol, to je snad něco jiného.“

„Tak to není! Semeno jako semeno, a proč jsi mi nezavolal?“

„Protože mě okradli. Jak mě rozvázal, bylo mi tak zle, že jsem telefon pozvracel, a jak jsem ho venku na lavičce rozebíral a čistil, rozběhl se nějaký spratek a normálně mi ho z kolena sebral a ztratil se mi v ulicích.“

„Ty jsi vážně kokot! Bez telefonu, bez peněz, ani čuráka neumíš vyhulit a vrátíš se domů s prázdnou?“

„Najdu si nějakou brigádu, slibuji.“

Přislíbil a já si představovala mnohokrát poté, jak kouřil jinému, ale on už se na to téma se mnou nikdy víckrát nechtěl bavit.

Úchyl za okny

Stařík se vždycky rád předváděl, jako by chtěl před druhými na sebe upoutat pozornost. Nikdy jsem nepochopila, proč to dělá. Kolikrát z nudy udělal takovou blbost, že jsem dlouhé týdny nevykoukla raději ani z okna ven. On si vyhlídl jednu paničku, chodila pořád ve stejný čas do obchodu, který byl pár metrů od našeho bytu, a vracela se na minutu přesně nazpět. Vždy na ni v okně mrkal a dělal to přede mnou. Prý jestli mrkne taky.

Brával to jako zábavu, ale když ona dáma už do oken nekoukala, nevěděl, jak na ni, aby si všimla a alespoň tou hlavou kývla, a tak jsem mu říkala z legrace:

„Postav se do toho okna nahý, ty blbečku, a uvidíš, jak se na tebe hned podívá.“

Člověk by nevěřil, že to vezme vážně, ale stařík se skutečně jednoho dne odhodlal, svlékl se do naha a vylezl na parapet.

Smála jsem se mu. Pamatuji si na ten den, jako by to bylo včera. Bydleli jsme tehdy v přízemí a můj muž za okny nahý, stojící na parapetu, aby ho dáma, kterou měl v oku, nepřehlédla.

Hrozně se radoval, když zbystřil, že už jde. Když šla do obchodu, nevšimla si ho, šla s hlavou skloněnou k zemi, ale stařík vsázel na to, že až půjde z obchodu nazpět, určitě ho nepřehlédne, což se taky stalo.

Po půl hodině s těžkým nákupem se vláčela zpět a můj muž svlečený se tam natřásal jako nějaká opice. Před domem přechod pro chodce a žena, jak ho zbystřila, upustila všechny tašky na zem, i ta vajíčka, co měla v tašce, rozbila, a stařík se smál.

Do ruky své přirození uchopil a točil s ním, aby ženu nejspíše více ohromil, ale mám pocit, že ji tím spíš šokoval. Já zpoza rohu pozorovala celou situaci a stařík byl tak šťastný, že mu to vyšlo a vidí ho, ale neviděla ho jen ona, ale všimlo si toho nejedno oko kolemjdoucího.

„Není normální, je to blázen!“ ozývalo se za okny a žena, kvůli které to dělal, si jen ťukala na čelo.

„Běž se léčit, ty magore,“ ozvalo se naposled z ulice a mě v tu chvíli taky smích přešel.

„Ty vážně nejsi normální,“ povídám mu a on bez špetky soudnosti osočil mě:

„Nemáš smysl pro humor, nebo co? Jsi divná!“

Divná? Přesto soudná, napadalo mě v mysli, ale se staříkem nebyla rozumná řeč. A já do okna raději od toho dne nešla. Bylo mi za něj tak stydno, ale on byl beze studu. A žena, která denně pod okny procházela, od té doby už naší ulicí neprošla, jen stařík to snad dodnes nepochopil.

Z bytu na barák

Časem nám začal být byteček malý a už s ohledem na miminko, které jsem nosila pod srdcem, to chtělo něco většího. Rodiče nás verbovali, ať jdeme do baráku, že v pronájmech bydlí stejně jen ubožáci, co nemají na vlastní bydlení. Práci už můj muž měl a vše nasvědčovalo tomu, že v ní i vydrží. Dostal přidáno, a tak jsme se začali dívat po domech. Chtěla jsem vše stihnout ještě dřív, než se miminko narodí, ale čím víc jsem se to snažila uspíšit, tím víc byl můj muž jak nepříčetný. Bylo toho asi na něj hodně, a tak mi často nadával a ponižoval mě.

„Nebudu se stěhovat, raději budu svobodná matka, než žít s takovým hovadem, nadává mi, mami!“

Jenže máma mi hned udělala v hlavě jasno, za vše mohou hormony.

„Všechno si to moc bereš, uvidíš, až se to malé narodí, mávneš nad vším rukou.“

A já se jen modlila, ať má máma pravdu. Třeba skutečně tím jiným stavem jsem to snášela hůř a byla citlivější, ale oslovení takového charakteru bez příčin mě dohánělo k breku.

„Co jsi tu celý den dělala, ty píčo?“

Můj muž se po dobu mého prvního těhotenství choval hrozně, byl tak sprostý, zlý a sobecký. A dokonce mě i uhodil.

Tu noc jsem odešla přespat k rodičům a máma mě zas uklidňovala.

„Ale prosím tě, určitě nechtěl, jsi teď taková široká, tak to nevyměřil a dotklo se tě to.“

Připadala jsem si po rozhovoru s mámou jako blbka. Byla jsem sice v jiném stavu, ale některé situace mi v pořádku opravdu nepřišly. Žral mi vitamíny pro těhotné, cpal se ovocem a zeleninou, aby mi nezůstalo ani to jablko ke svačině, a vyloženě mi přišlo, jako by mi to dělal naschvál. Z nákupu se vrhl na tašku, kterou jsem přinesla, zatímco on vychrápával. Doma jsem mu dělala pomalu služku a místo, aby se staral on o mě, tak já se starala ještě o něj a pak to mohla jít uklidit. Všude kelímky od jogurtu, s kterými se nenamáhal ani do koše, a já proklínala den, kdy jsem si s ním pořídila dítě!

Pořád ještě svobodná, nestihlo se to, i když to byla mámina smrt.

„Ale dnes se lidé neberou jako dříve,“ říkávala jsem jí, ale ona trvala na svatbě. „Dítě se nenarodí do neúplné rodiny!“ A tak jsem si ho musela vzít, i když jsem po nocích slibovala tomu nenarozenému miminku, že tohoto kreténa si nikdy nevezmu.

„Raději budeme sami než s ním!“

„Jsi z těch hormonů úplně mimo, svatba bude a buď ráda, že si tě chce vzít, co si myslíš, že s děckem bude mít o tebe někdo zájem, i kdyby ses na něj vysrala?“

Hučela do mě dny i noci, že jsem ve slabé chvilce na vše kývla a můj muž si to se mnou kráčel těsně před porodem k oltáři.

„Berete si ho ze svobodné vůle? V dobrém i zlém?“

Vlastně to ani žádná svatba nebyla, skoro jako bychom si jen nechali udělat nové občanky. Žádná oslava, žádná svatební noc. Bylo to jako noční můra a já řekla ano.

„Už nikdy víc nechci být v jiném stavu,“ opakovala jsem si poté.

Měli jsme dům, přišlo miminko a vše se zdálo na malou chvíli zalité sluncem. Stařík byl ze syna nadšený. Jako by mu z oka vypadl a on se s ním pyšnil po celé vsi.

Byla jsem ráda, že je jak vyměněný, už mě neoslovoval sprostě, a dokonce mi s malým pomáhal.

Máti mi při první příležitosti vpálila do ksichtu: „Neříkala jsem ti to? Za to mohly ty hormony. Podívej se na něj, jak je z toho mrněte celý naměkko.“

Jo, to byl, vlastně i já. Taková idylická rodinka, ovšem jen do chvíle, než přišlo na prdíky, a po nich rostly zoubky. To stařík v práci trávil raději dny i večery, jen ať má na chvíli klid od vřeštícího dítěte.

Máti jen: „To bude dobrý, to jsou chlapi a ti jsou všichni stejní.“

A jak kluk rostl, plačtivé období pominulo a zase bylo chvíli krásně na světě. Po prvním synovi přišel druhý a můj muž se skutečně snažil ke mně v druhém těhotenství chovat lépe, i když občasné výstřelky měl, ale máti má pravdu, takoví jsou chlapi a pod vlivem hormonů vše vnímám citlivěji, pomyslela jsem si...

Mávla jsem nad tím rukou, a když mi mužíček říkal: „Až se to narodí, bude nám spolu zas dobře,“ tak jsem mu věřila. Chtěla věřit, už kvůli těm dětem, které tátu potřebují.

Některé hlášky se opakují po celý náš život a s léty jsou o to směšnější, vše až... Až se to narodí, až se přestěhujeme, až vysvitne slunce, až přijde zima, až změním práci, až koupíme nové auto, až děti povyrostou...

Vše je jen až, přitom žijeme teď a tady.

Našel si lépe placenou práci, s kterou mu narostlo sebevědomí, a tím začala nejhorší etapa mého života.

„Kdo vydělává prachy, já nebo ty?!“

„Táhni mi z očí, chci mít klid! Běž s těma harantama někam do píče, hraje mi film.“

Naše první auto

Stařík chtěl vždycky auto. Toužil po tom, ale neměl k tomu sklony. Všechny jeho pokusy řídit auto skončily katastrofou. Jezdil bez papírů a všechna do jednoho sešrotoval. Sprostě si vzal klíče od někoho, kdo je měl u nás položené na stole a přišel k nám jen na návštěvu, a on jako by chtěl těm všem dokázat, že umí řídit, přitom mu činilo potíže rozeznat brzdu od plynu. Neuměl nic, ani řadit, natož řídit.

Snad jen tím volantem točit a auto řvalo. Velice dlouho mu trvalo, než se přihlásil do autoškoly. Nač taky, do té se má jít podle něj až pak. Vždy dělal vše opačně. A většina jeho pokusů o řízení skončila tak, že to autem nabral do prvního stromu.

„Nedělej řidičák, kurva, nedělej ho! Ty za volantem nemáš co dělat!“ říkali všichni, ale byli jsme rodina a ta by měla držet při sobě, tak škody na autě nikdo nikde nehlásil a stařík splácel škodu způsobenou, přesto se nechtěl vzdát snu, že bude jednou řídit své auto.

„Prvně autoškola, do píče! Tam tě naučí řídit!“ křičel po něm můj táta nejednou, když už jeho třetí auto utrpělo újmu, a taky si poté začal více hlídat klíče od svého auta. Prostě je u nás na návštěvě nepustil z rukou, a když stařík zjistil, že už se k jeho klíčům nedostane, zkusil štěstí jinde a možná si jen říkal, já vám něco ukážu, budu řídit, budu mít řidičák, ale až se naučím řídit auto, dřív do autoškoly nejdu!

Vždycky dělal všechno naruby, a tak začal chodit za Pepou, co bydlel od nás nedaleko, místní ožrala, kterého snad nikdo neviděl nikdy střízlivého, ale měl auto. Jezdil kolikrát opilý a stařík v něm viděl naději, že s Pepou za volant přece jen jednou usedne.

Chtěl jezdit, a proto se s ním začal bavit. Nosil mu kořalku a jednoho dne se skutečně dočkal. Pepa měl chuť na pivo, doma už ani vodka ani rum, ani ten stařík nepřinesl zásobu chlastu, a tak mu povídá, sotva na nohou se držící:

„Nezajedeme do dědiny? Potřebuji si nakoupit.“

Ale všichni ve vsi vědí, co Pepa nakupuje. Jen alkohol a my si často říkali, jak takový člověk dokáže žít jen z chlastu. Nepamatuji, že bych ho kdy viděla s kusem žvance, jen ten chlast a pivo a na tom přežíval po smrti své ženy dlouhá léta.

Pepa věděl, že stařík auto nemá, ale slina byla. Dal mu klíče od auta a stařík se zas cítil ve svém živlu. Nevím, jak to dokázal, možná přece jen nějakou učebnici autoškoly potají studoval a do toho obchodu zajel, aniž by sejmul strom či přibral plot sousedů, až jsme se divili, ale zároveň trnuli hrůzou.

Kolemjdoucí, co mi prošli kolem plotu, říkali:

„Po dědině jezdí nějaký magor, řídí to jak vrah, bacha na něj!“ A já s děckem na rukou vyhlížela toho idiota a raději se před cizími ani nezmínila, že v tom autě sedí můj muž.

Kluk byl ještě maličký, neměl ani rok a já, jak jsem zbystřila staříka za volantem, nevěděla jsem kam utéct. Bála jsem se, že to tím autem nabere do baráku, anebo mě s dítětem sejme. Byl tak nadšený a hulákal:

„Už jedů!“

A já snad celá zelená, nevěděla kudy kam a on opět nezklamal, auto neubrzdil a v plné rychlosti to nabral do naší lípy, kus domu utrpělo taky šrám, část fasády odletěla a já na krajíčku, snad i pochcaná strachy jen tiskla dítě k sobě a děkovala Pánu Bohu, že jsem to přežila.

Stála jsem tam jak omráčená a nebyla schopná kroku. Pepa se vypotácel z auta a řval na celé kolo:

„Málem jsi mě zabil, já tě zabiju, ty zkurvysyne!!! Zničil si mi auto!“

Oba potlučení, krev, hromada plechu, všude plno skla a rozlitého chlastu a auto bylo k nepoznání. Naštěstí měl jen starého trabanta, ale na tu dobu krásné auto, které mířilo hned poté do šrotovny.

Pepa v tu ránu vystřízlivěl, možná se i po druhé narodil, a naháněl staříka za účelem přizabití, ale ten zdrhal přes celou ves, aby to od Pepy neschytal něčím po hlavě. Komedie pro celou vesnici, dlouhé týdny, snad i měsíce se lidé nad tímto bavili a já s dítětem neměla chuť zajít ani do krámu pro chleba.

Stařík si z toho však nic nedělal, splácel Pepovi škodu, a ten ho nemohl ani cítit. Vždy jsem tam musela jít já a poslouchala od Pepy, jakého čuráka to doma mám a ať mu už v životě neleze na oči.

Stařík už byl pak bez šance na projížďku, tak ho celá ta situace do autoškoly přece jen dohnala a po sedmi pokusech, s odřenýma ušima a doporučením moc nejezdit, řidičák po pár měsících dostal.

Pořídil si starší felicii, naše první auto, kterého si stařík vůbec nevážil. Byla sice trošku rezavá, ale na ty jeho jízdy byla pro něj jako stvořená.

Byl příšerný řidič, kde mohl, tam naboural, ničeho si nevážil a auto vypadalo strašně, ještě hůř, než když ho pořídil. I ta zvířata přišla o život, když staříkovi vstoupila do cesty.

Jednou srazil divoké prase, po druhé mu skočila do cesty srna, pár ježků a psů odletělo nebo je na cestě rozválcoval, že zůstal jen krvavý flek a každý věděl, že stařík zas zabil.

„Půjdete si tu cestu čistit! Vypadá to tu po vsi, jako by tu jezdil sériový vrah!“ hulákal na mě přes plot starosta, i když věděl, že je na vině stařík, a ten místo omluvy kolikrát na něj vystartoval:

„Co bych čistil, nic nebudu čistit, déšť to smyje.“

Starosta byl z něho nešťastný, nechal oplotit, co se dalo, aby se zvěř už na cestu nedostala, ale stačilo, aby pes vyběhl ze dvora, a bylo v tu chvíli po něm. Lidi ze vsi mysleli, že ho ukamenují. Každý si hlídal své a psi už volně nepobíhali.

„Tak to má být!“ pronesl vždy stařík, „mají si je hlídat.“

A když to nabral do místní hospody, tak i tou sklenicí od piva nejednu do hlavy schytal od místních.

„Jdi odevzdat papíry, ty idiote! Už tě máme všichni plné zuby!“

Stařík zneužíval toho, že policie je daleko, a tak si jezdil se svým sešrotovaným vozem dál, bez skel, bez dveří, s promáčknutou kapotou a já odmítala sednout k němu.

„Co jsi to za babu, že s manželem nechceš jezdit!“

Někteří z toho měli zábavu a bavili se, jiní ho nemohli ani vidět a ten rachot po vsi, když jel...

„Bacha na něj, vrah na cestě! Hlídejte si své děti!“

A mně byla hanba vylézt z baráku a raději jsem se uzavřela v něm a ven chodila jen na zahradu, abych neposlouchala ty posměšky, ze kterých si stařík nic nedělal.

A když zjistil, že auto netroubí, vypůjčil si od syna trumpetku, takovou tu dětskou a používal ji a troubil s ní v autě na každém kroku, aby sousedům ukázal, že už jede. To bylo ostudy. Nedal si říct a nedal. A když se vydal do města, sebrala ho hned první hlídka, kvůli níž o řidičák na nějaký čas přišel. Musel zaplatit tučnou pokutu a škodu za zničenou autobusovou zastávku a měl velké štěstí, že na ní v tu chvíli nestáli lidé.

Pár let bez auta, ale po něm si stejně koupil další, ale snažil se být opatrnější.

Jen my s ním jezdit nechtěli.

Táta má milenku

Slavili jsme narozeniny, táta trochu popil, a když se napije, tak vypráví, a někdy vypráví i to, co nemá. Máma to v půlce oslavy zabalila a šla domů a on mi říká:

„Vidíš to? To mám pořád! Věčně je uražená, věčně se jí něco nelíbí, ale já už jí mám plné zuby!“

Se sestrou to máme celý život, že já jsem víc tátova a ona drží víc s mámou. Ve většině věcí si rozumíme, shodneme se, ale když jde o naše, tak nikdy!

Já tátovi sděluji, jak ho obdivuji za výdrž, i když mám mámu velice ráda, ale vím, že s ní soužití není lehké, a tak se ho ptám:

„Proč ses nikdy nerozvedl? Měl bys klid a víš, jak by se trápila bez tebe?“

Taková škodolibá otázka, za kterou mě sestra sjede:

„Jsi ty normální? Tolik let spolu žijí a teď se mají rozvádět? Tak každý je nějaký a já je chci vidět raději spolu nežli od sebe!“

„Ty, věčně jen ty! A zajímá tě vůbec, jestli je táta šťastný? Žít s někým jen ze zvyku, to není život, ne spokojený!“

„Hlavně, že ty se tím řídíš!“

Hádaly jsme se a táta:

„Vím, jaká je tvoje matka, ale já si radost udělám i tak a je mi úplně jedno, jestli na to tvoje maminka přijde.“ Asi nás chtěl takto rozsoudit a ukončit hádku.

„Jak to myslíš, tati? Teď ti nerozumím, o jaké radosti tu mluvíš?“

Sestra zpozorní zpoza rohu a poslouchá, jak se mi táta přiznává, že si čas od času zajde do bordelu, dá pár set mladičké dívčině a ta mu ho na pokoji vykouří, a když má chuť, tak ji i vyšuká.

Musím si taky udělat nějakou tu radost ze života, napadlo mě při jeho vyprávění a sestra, jak to slyší, hned startuje a řve na tátu:

„Jak jsi jen mohl, tak ty podvádíš mámu, ani se tím netajíš? Uvědomuješ si vůbec, komu to říkáš? Jsme tvé holky a před vlastníma děckama se bavíš, jak chodíš za kurvama!?“

Ječí jak pominutá a táta vypráví dál.

„Víš, jak jsem byl minulý týden na Bečvě? Tak tam byly dvě ale fakt hezké holky. Dal jsem jim prachy, ať si pohrají s mým čurákem. Víš, mně se líbí ty mladé, a tvá matka už je stará, nechce ani šukat, vůbec jí to nechybí, ale mně to chybí, ani mě neobejme, ani pusu nedá, je chladná jako kámen, paní dokonalá, že jo?!“

A podívá se přitom na sestru, která vede ty své morální kecy, že lidi, co spolu žijí, by jeden druhého podvádět neměli, ale to jsou jen takové kecy, spustím zas já na ni a hájím tátu, že mu v tomto rozumím.

„Ty jsi po mně, ona si může podat ruku s tvou matkou... A rovnou za ní utíkej a všechno jí řekni, je mi to úplně u prdele, ale něco ti řeknu, ta se se mnou nerozvede, kdo by jí platil nehtíčky, kadeřníka, hadříčky, chce se jen čančat a líbit. Tak ať se nediví, že si zajdu jinde!“

Sestra se cítí pohoršená, běsní a huláká.

„Vy jste se zbláznili, to jako nevěru uznáváte, že je to v pořádku, jo?“

Oba kývneme, že když není zbytí, tak co jiného? Taky mám v plánu si najít někoho, s kým si aspoň zašukám, ať mám nějakou radost ze života, ale místy mě zaráží, jak na to kouká, a o pár dní později dodá:

„Kdyby mi to řekl kdokoli jiný, ok, ale ne můj táta, rozumíš mi?“

„A jaký v tom je rozdíl, tak je to taky člověk.“

„Ale je to táta, chápeš, táta a máma patří k sobě!“

„Co zas jančíš, stejně se nerozvedou.“

Sestra nemá pochopení, každý jiný může, jen táta s mámou ne. Přitom si dobře pamatuji, jak mu byla máma nevěrná, a ještě se mě ptala:

„U koho budeš chtít být, až se rozvedeme?“

„S tebou ne, zůstanu s tátou.“

A teď má sestřička morální pohnutky?

Přitom za tím monitorem, co kolikrát provádí, by měla sama držet hubu!

Ten mámin úlet tenkrát... Táta s ní zůstal jen kvůli nám. Nikdy to mámě neodpustil. Táta aspoň ulevil svému svědomí a možná se jen ten den skutečně potřeboval vypovídat, ale sestra mu to zazlívá dlouhá léta a teď, když jede někam, vím, že ne jen za prací. Přeji mu ten kousek štěstí a radosti. Mám proto pochopení, s léty o to větší.

V porodnici

Když se narodil druhý syn, stařík už v té porodnici mě popoháněl:

„Dělej, ať už jdeš domů, ležet můžeš i tam!“

Ale já byla v té porodnici spokojená, v klidu, a hlavně bez něj.

Starší kluk byl u rodičů, abych nemusela být v obavách. Starala se o něj babička s dědou a on si to naprosto užíval. Každý den za mnou chodil a vyprávěl mi, kde všude s dědou byl a co babička uvařila dobrého. Byl tak spokojený a já si užívala klidu v porodnici jeho malého bratříčka, z kterého byl nadšený.

Na pokoji byly se mnou ještě dvě maminky, a když přicházely návštěvy, raději jsem si se staříkem sedla do jídelny. Bylo mi za něj tak trapně, měla jsem kolikrát pocit, jako by se ty dvě o mně bavily,

„Ten její je pěkný debil, co?“

A já raději předstírala před nimi, že spím, anebo s dítkem jezdila na pojízdné postýlce po chodbě. Propouštělo se rychle, ale já po komplikovaném porodu se musela v porodnici zdržet déle a stařík pokaždé přišel s prázdnou a odcházel s plnou taškou. V jídelně bral svačiny maminkám, protože měl hlad, a přišlo mi, že to bral tak, že je to tam vystavené asi pro něj, něco jako občerstvení pro tatínky, ale svačiny běžně zůstaly v jídelně na stole, ať si maminky vezmou, ale pak pár dní byly bez nich, respektive do té doby, než mě propustili. Stařík vzal jednou, vzal i po druhé a naštěstí třetí den po odcizení všech svačin propustili i mě, už nikomu nebude nic chybět.

Bylo mi za něj tak stydno, kolikrát mi máma přinesla něco dobrého a stařík, jak to zbystřil, hned mi to ze stolečku sebral a sežral, ať šlo o polévku, oběd nebo nějaké ovoce, já po návštěvách měla stoleček vždy prázdný.

Počkal si, až mí rodiče odejdou, a beze studu se na všechno to jídlo, co mi přinesli, vrhl. A nebylo mu stydno se nažrat před maminkami, které se mnou na pokoji ležely a ty nevěřily vlastním očím. Jako by mu nestačilo, co vše ukradl v jídelně!

Přitom před nástupem do porodnice jsem mu navařila na týden. Plná lednice jídla a měl i peníze, ale nač by je utrácel? Nač by si jídlo ohříval, nač by?

Když stačilo přijít za mnou na návštěvu.

Když mi řekli, že mě propustí, ani pro mě nepřijel, a ještě mě poté seřval.

„Tos nemohla už vydržet do zítřka, když jsi tam byla tak dlouho? Dnes mají na svačinu Pribináček, mléko a briošku!“

On si normálně nastudoval i jídelní lístek, co je k obědu, na svačinu, večeři a Pribináčky měl velmi rád. Tak ho to sralo.

Nebýt táty, tak jedu domů s miminkem z porodnice asi autobusem. Stařík se nenamáhal. Doma běžný režim, nezajímalo ho, že miminko má své potřeby, pro něj jeho vlastní potřeba byla prioritou. Mimino, ať si počká a po pár dnech se dožadoval i sexu.

„Nemůžu, jsem v šestinedělí.“

„Běž s těma pověrama do hajzlu a dělej, chci šukat.“

„Mě ale všechno bolí.“

„Tebe věčně něco bolí.“

A přes všechnu tu bolest a ještě nezhojené rány to udělal, ani ty slzy ho neodradily, ani krev. Chtěl prostě šukat, i kdybych se poté měla plazit po čtyřech. Vytrpěla jsem horší věci, vytrpěla jsem i toto, a ještě si vyposlechla, že vůbec neberu ohled na to, co potřebuje, tak ať trpím!

S miminkem v náruči jsem snášela jeho nálady a narození druhorozeného syna mám spojeno s ne příliš příjemnými vzpomínkami.

Druhý syn je staříkovi nejpodobnější, ale jako dítě ho nikdy neměl rád.

Vždy mě to mrzelo. Jako otec selhal a svým dětem neuměl dát nikdy lásku najevo.

Prosím, tam jsou dveře

Jednoho dne, je to sice už dávno, staříkovi přeskočilo v hlavě, sbalil se, a že odchází.

„Prosím, tam jsou dveře.“

Nepřemlouvala jsem ho, neprosila, neptala se, kam má namířeno. Sbalil si své věci, a že nás opouští. Třeba opravdu měl tu chuť, zkusil to u milenky a ta s ním vyvalila dveře. S dětmi jsme si po jeho odchodu přišli jako v ráji a taky to patřičně oslavili.

Koupil se dětský šampus. Já udělala jednohubky, a ještě objednala pizzu.

„Kdyby nás teď viděl, co, mami?“

„Nemluv teď o něm, není nám parádně?“

„Jo, je to boží!“

Děti se radují, avšak radost netrvala dlouho. Po třech dnech, kdy ještě vybílil účet, chtěl domů.

„Táhni, odkud jsi přišel. Tady nejsi vítaný!“ hulákala jsem na něj, když se snažil dobývat do baráku. V tu dobu jsem prosila tátu, ať mi vymění zámek u dveří.

„Co když se nechce vrátit, ale vykrást nás?“

Už tak ukradl všechny peníze z účtu a mně nezůstala ani koruna.

Měla jsem chuť zavolat policii, ale rodina mi to vyvrátila, že má stále právo dobývat se domů. Má tu trvalé bydliště, a když jsem to tak s nimi probírala, usoudili jsme všichni, že potřebujeme někoho v domě, kdyby se chtěl vrátit, a tak se sestra s manželem ke mně na pár dní nastěhovali.

Byli jsme jak na hlídce, každý u okna, včetně dětí a střežili jsme dům. Instrukce byly jasné, nesmí se dostat do baráku, a jak se to tak táhlo už druhý den, přišel švagr s láhví: „Ožereme se.“

Popíjeli jsme a hlídkovali u oken, ale člověk pod vlivem chlastu má paranoidní stavy a kolem půlnoci se zjevil stařík před domem. Bylo to jeho auto, ale nevylezl z něj. Normálně jsme vážně dostali strach, a tak jsem utíkala do kuchyně a každému podala nůž, co kdyby...

„A co když nás přijel zabít?“

Všichni nahnáno, včetně dětí, které se mohly posrat strachy, jsme střežili dům, jako bychom hlídali zlato. Přitom doma pár set a žádné cennosti, ale pro mě má cenu i obraz na stěně, takovou tu citovou a stařík to dobře ví.

A jak tak stojíme u těch oken s nožem v ruce, děsíme se každé minuty...

Sestra ze strachu o svůj život jistila dveře lopatou, kdyby je náhodou vykopl, tak ho přetáhne. Švagr, chlap jako hora, pod vlivem alkoholu plácal jen:

„Nechci umřít mladý!“

A byla to jedna z nejšílenějších nocí, co jsem kdy zažila já i ostatní.

Všichni víme, že můj stařík má psychopatické sklony. Zprávy jsou toho plné, jak se rodinní příslušnicí pozabíjí, a tak jsme byli úplně hotoví.

Z půlnoci je čtvrtá ranní, a jak stařík nevylézá z auta, prosím švagra:

„Omrkni to venku, anebo mu zajdi propíchat gumy, kdyby nás chtěl zabít, tak ať se odtud nedostane!“

Švagr ale neměl zrovna pro strach uděláno a ven ho dostat nešlo.

„Nejdu nikam, neblázni, to po mně nemůžeš chtít.“

A tak se sestrou sbíráme odvahu a plánujeme, jak se dostat z baráku bez povšimnutí, a napadne nás skočit z balkonu, co je na druhé straně.

„Obejdeme dům a mrkneme se, co v tom autě dělá?“

Švagrovi se to moc nezamlouvalo, ale za příslibu, že budeme opatrné, nás nechal z balkonu skočit, abychom omrkly, jak to vypadá.

Děcka naštěstí usnula a my mírně nadrané skákaly. Když jsme se ocitly venku, plazily jsme se po špinavé trávě jako dvě ožralé svině. Potřebovaly jsme se dostat k jeho autu, které zaparkoval před brankou. Když jsme byly téměř u něj, potichoučku jsme nakoukly do auta, ale nic neviděly.

„Zdá se, že v tom autě není!“

Stavím se na nohy, buď chcípneme teď, anebo za pět minut.

„Auto je prázdné!“ křičím.

„Kurva, to hovado je asi v domě, v tom autě nikdo není!“

Ségra si tu noc vážně do kalhotek asi nachcala a švagr se bál otevřít i ty dveře.

„Dělej, co když je za tebou a teď tě sejme!“

Křičíme obě a bušíme na dveře, jako by nás honil sériový vrah. Švagr otevírá, děcka na nohou, sousedé rozsvěcují před domy a nevím, který chytrák to byl, ale ta policie vážně přijela, abych pravdu řekla, byli jsme za ni všichni svým způsobem rádi. Tak policistům vyprávím celý ten náš večer, naše obavy a strach a ten jeden mi říká:

„Už byste neměli pít, máte dost. Kdybyste nebyli doma, tak vás asi bereme všechny na záchytku, že vám není hanba před dětmi!“

Idiot, ale ten druhý byl takový rozumnější, a tak mě uklidňuje, že situaci prošetří a dá mi vědět. O pár dní později jsem se dozvěděla, že stařík opravdu před domem stál, zaparkoval tu auto, protože dostal služební, a na co mu budou dvě, že ho nechtěl nechávat někde jinde, a tak ho hodil před dům a šel, aniž bychom si toho všimli, že z auta tu noc vystoupil.

Tu noc jsme si skutečně sáhli na dno. Báli se o život a počítali se vším i s tím, že je ta noc poslední v našich životech.

O týden později mě stařík prosil o další šanci, že se změní, že je toho na něj hodně a chce, abychom jako rodina fungovali dále, že nás má rád, ať mu dám šanci, a já mu ji skutečně zase dala.

O své věci se ráda starám sama

Mám skříň jak ze škatulky a ráda se věcmi prohrabuji a třídím si je na ramínka. Co se mi nezdá, přeperu znova, a jak jsem v tom zápalu, vezmu z gruntu celou mou skříň.

Některé věci jsou z doby mého mládí a některé jsem ještě neměla ani jednou na sobě, ale to jen proto, že jsem je pořídila za vidinou, že do nich zhubnu. Neznám, ale ženskou, která by si koupila oblečení o dvě čísla větší s tím, že do toho přibere.

A jak se v tom všem prohrabuji, říkám si, že některé by zasloužily vyprat. Ne, že by byly špinavé, ale mám ráda vůni čerstvě vypraného prádla.

Udělám si hromádky, ke kterým se v průběhu dne chci vrátit, ale je čas zajít nakoupit a rychle postavit na oběd. Děti jsou ze školky za chvíli doma. Nelením a jen ve sportovních věcech vyběhnu do našeho krámku, ale během té doby se vrací můj muž domů.

Nevím, možná mi chtěl opravdu udělat radost, a tak naházel všechno to prádlo do pračky zároveň ze svým. Špinavé, zpocené oblečení s mými kousky, které si ve skříni léta opečovávám.

Jak se vracím, nevěnuji tomu pozornost. Vůbec jsem nezaregistrovala, že pračka pere, a postavila jsem se ke sporáku a začala dělat oběd pro všechny. To až poté, jak doprala a můj šel věšet prádlo, jsem málem tu omáčku připálila!

„Kurva, do píče. Co jsi to provedl?“ ječím, když vidím tu spoušť.

Mé bílé halenky a smetanově průsvitná trička jsou zbarvena do modra! Otevřu dveře od ložnice a na zemi ani kupka, přitom byly čtyři! Utíkám k pračce a můj vytahuje další prádlo!

Oči zalité slzami a on stroze odsekne: „Nemělo to na zemi ležet. Myslel jsem, že to chceš vyprat.“

„Odkdy tě zajímá, co leží na zemi?“

A sleduji, co vytahuje dál, a už to vidím. Jo, potřeboval si vyprat věci z fitka.

Vůbec nechápu, co ho to napadlo, ale začal cvičit, přitom sport doposud žádný nedělal a nikdy se k ničemu podobnému neměl, a teď chodí do fitka...

„Čurák jeden!“

Asi aby se vyrovnal těm svým blbečkům, co vidí v televizi, a on na ně jen závistivě hledí a děckám steroidní monstra dává za vzor.

„Cvičte, aby z vás něco bylo, ať jste bohatí. Já na sobě taky pracuji.“

Přitom nikdy nepere. Starám se o věci od všech, ale on byl zas honem aktivní.

Kdoví, proč je potřeboval tak narychlo vyprat?

Proklínám ho a jsem sprostá jak dlaždič. Jako by nestačilo, když mi vypral před lety skoro všechno prádlo na devadesát stupňů. Vše sražené, zničené letělo tehdy do popelnice.

Věci už to nejsou hezké, v tom se už nedá chodit ani po baráku, a tak plánuji pomstu. A jak druhý den vypadne, beru jeho košile útokem a vytírám s nimi loužičky od psa. Dávám si tu práci a každý den mu zaneřádím jednu, kterou ovšem nevyperu. Tak jak je, ji věším zpět na ramínka do té jeho skříně. Po osmi dnech si stařík všímá, že mu to ve skříni nějak zapáchá. Škodolibě se usmívám, ale zas tak, aby si toho nevšiml. To má za ty hadry! Toto mu nikdy neodpustím, a když objeví nějaké fleky na košili, táže se mě:

„Co to, kurva, je?“

„Co já vím, nosím ti je? Že se tak blbě ptáš? Jsi špína. Bůh ví, kde ses flákal? A ještě to chceš svést na mě?“

Schválně si beru jednu do ruky, prohlížím si ji detailně. Ano, zanechalo to skvrny, takové žluté. Pes už se krčí v rohu, asi to cítí, ale já ji jen plesknu po staříkovi se slovy:

„Jdi si to vyprat, zasmradíš s tím celý barák!“

Stařík v tváři zbledne, možná nemá svědomí čisté a opravdu u nějaké kurvy byl a bez keců si dělá pořádek ve skříni. Pere a uklízí a mě aspoň dobrý pocit hřál, že jsem se mu malinko pomstila za tu škodu, co mi způsobil. Co si myslel, že na to zapomenu?

Přiznat se ovšem nemůžu. To bych pak ve skříni nenašla už ani ty kalhotky.

Křišťálové skleničky

Koupila jsem si krásný nový koberec. Ten starý už nebyl tak hezký a já uznala, že nastal čas na změnu.

Starý půjde z domu, kéž by i se staříkem, který mi v té době značně lezl na nervy, ale jeho se vyměnit nedalo. Chtěla jsem si udělat radost a hned v prvním obchodě měla jasno, který domů pořídím.

Krásně zapadne, a navíc se zdá teplejší než ten, co máme.

Objednávám, míry jsem si naštěstí zapsala a paní mi po zaplacení oznamuje:

„Tak ve středu vám ho přivezeme, může být?“

„Může být, děkuji.“

Staříka hned doma alarmuji, středa za dva dny, starý musí zmizet, ať si stihnu uklidit a vytřít, abych to už pak nemusela dělat. A ten se ihned chytá práce.

„Tak snad vydržíš, než vytáhnu vše z těch vitrínek!? Mám tam ty křišťálové skleničky po prababičce, vydrž prosím tě!“

Takový poklad, z generace na generaci, rodinná památka, ale stařík nemá úctu k ničemu, natož ke sklu.

„Nehysterči, nic se tomu nestane.“

A chce stáhnout koberec, aniž by ty vitríny dal stranou, a tak ho prosím o chvíli, než vše vytáhnu, aby se to nerozbilo, ale on nehodlá čekat, prý je to zbytečné a nic se nerozbije, ale já to nechci riskovat!

Máma by mi to neodpustila. A co teprve babička, která je dostala od své matky? Jsou vážně nádherné, takové jiné, než se běžně prodávají v obchodech, a já o ně celý život pečuji jako o poklad.

Také jsem je dostala jako svatební dar a mají pro mne nevyčíslitelnou hodnotu.

Však tady doma už nic jiného tak cenného nemáme.

Do toho však zvoní kluk. „Mami, ta vrata jsou zamčená, pojď mi otevřít.“

„Už jdu, prosím tě, vydrž.“ A házím na sebe bundu, abych mohla dítěti zajít otevřít branku. Ještě říkám staříkovi:

„Nic nedělej, jsem tu hned, raději si sedni.“

Ale on se chtěl činit, a jak klukovi odemykám vrata, rána, jako by sklo vyváželi!!!

Utíkám domů, div si hubu nerozbiju. Já to věděla, že to ten píčus rozbije! On stáhl ten koberec, ani ty vitríny nedal stranou a všechny skleničky na padrť.

Kluk s pusou dokořán, ani necekl, dobře věděl, jakou hodnotu všechen ten křišťál má. Já slzy v očích a staříkovi nemohu přijít na jméno.

„Ty čuráku jeden! Neříkala jsem ti, že na nic nemáš sahat a počkat, až se vrátím?“

Člověk na minutu odběhne a tolik škody.

„Ty jsi takový čurák. Já tě nenávidím!“

Stařík se ani neomluvil, jen odsekl:

„Nemělo to tam být.“

A já řvala: „To tys tu neměl být!“

Všechna památka na malé kousíčky, že by se to nedalo ani slepit. Házím vše na lopatku a vypadá to u nás, jako by nám někdo vybil všechna okna v obýváku. Tolik skla. Proklínám ho, ale ten si z toho nic nedělá, ostatně jako z ničeho, a přislibuje, že mi nějaké skleničky koupí. Nikdy však nekoupil ani neměl snahu nějaké sehnat. Jen byl rád, jak ten starý koberec stáhl, a já z toho nového už ani radost neměla.

Babičce ani matce jsem se nikdy nepřiznala a svalila vinu na zloděje, přitom tou největší škodnou je stařík. Přitom stejně všechno musel dát stranou, když se nový koberec přivezl, aby se mohl natáhnout ten nový, ale můžu vše stokrát říkat a vše je zbytečně...

Jak vlastní otec dítě neuhlídal

Bylo to krásné děcko, velká zelená kukadla, hnědé vlásky, vypadal jako holčička a možná já na něj jako máma zírala jako na dceru, kterou jsem neměla, a v něm ji viděla. Ve svém druhorozeném synovi, který byl jak panenka. Vlasy se mu kroutily do spirálek a měl je dlouhé, že bych i ten culíček z vlasů udělala, ale byl to chlapeček. Měl pár měsíců a byl to prostě můj malý miláček, ale stařík z jeho narození nebyl zrovna nadšený. Další dítě, no spíš další kluk. Jednu dobu mi také vyčítal:

„Kdybys mi porodila dceru, byl bych jiný, ale ty nic neumíš, jen kluky.“

Jako bych já za to mohla, přesto jsem i druhého syna nade vše milovala. Tak jednou je to mé dítě, miluji ho bez ohledu na jeho pohlaví.

„Holka, anebo kluk, není to jedno? Tak hlavně, že je zdravé.“

„Mně to ale jedno není, chtěl jsem holčičku, a ne kluka!“

Chladný vztah k dětem nešel přehlédnout, až mi kolikrát bylo do breku, když jsem zahlédla jiné tatínky s dětmi, jak ti si umí užít společné chvíle, ale stařík? Ten měl rád jen sebe. Dětem jedl vše a nic s nimi nechtěl podnikat. Na vše jsem byla sama a tehdy hodně s rodiči a kluky jezdila na výlety, ať si taky užijí jinde než na zahradě, kde už to bylo všechno okoukané. Tehdy i sestra hodně k nám chodívala, brala kluky ven, anebo k vodě, zbožňovali ji, ale staříkovi návštěvy vadily. Nepřál si nikoho u nás a dával to všem patřičně najevo tak nevhodným způsobem, že si nejeden zaťukal na čelo.

„To je debil!“

Švagr si ještě dělal legraci, že by měl začít pít a možná by s ním byla sranda, že takhle je na pár facek, a co hůř, plácá takové blbosti ještě zastřízliva.

„Že mu není hanba, co by za to jiní dali?“

Oni hrozně toužili po děťátku, ale nevyšlo jim ani skrze umělé oplodnění, a tak aspoň s těmi kluky častokrát blbli, když byli malí, aby si vynahradili to, že děti mít nemohou.

Jednoho dne jsme jako rodina dostali pozvání od sestřiny kamarádky Ivy na víkend u nich na chalupě, kterou často v létě pronajímali. Vypadl jim host a má sestra se před Ivou zmiňovala, že by takový víkend nemusel být špatný, a kdyby jí někdy někdo odřekl, ať dá vědět, že zalepíme místo a vezme s sebou i mé děti.

Jednoho dne víkend volný, hosté odřekli a má sestra kvůli mně ten víkend vzala, i když samotná jet nemohla. Podala mi na lístečku přesnou adresu a číslo na Ivu a řekla:

„A ne, že nepojedeš! Jela bych hrozně ráda s vámi, ale na víkend už mám domluvenou akci, která nejde zrušit, ale pokud chceš, můžu tě tam hodit o den dřív a tvůj s dětmi přijede druhý den, jsi pro?“

Musela jsem to nejdřív probrat doma a stařík nebyl nijak proti.

„Klidně, jeďte, druhý den ráno přijedu s kluky.“

Vše domluveno, zařízeno, tak trošku i narychlo a nečekaně, ale byla jsem ráda, že aspoň jednou jako rodina spolu strávíme víkend, už kvůli těm dětem, kterým změna prostředí jen prospěje.

Sbalila jsem narychlo věci, bylo už skoro odpoledne a nejstarší kluk, že chce jet se mnou. Tak po dohodě se staříkem jsem si jedno dítě vzala. To druhé bylo ještě maličké, brzy chodilo spát a rozhazovat mu teď režim kvůli výletu je zbytečné.

„Nech ho doma, ať se v klidu vyspí a ráno za vámi dorazíme,“ konstatoval stařík.

A byl rád, že má na starost jen jedno, a ještě k tomu neukecané. Věděl, že bude mít večer klid, protože to malé spí, a to starší zas moc klidu nedopřeje, je neúnavné a má vždycky tisíce otázek, ze kterých ho jen bolí hlava, a tak toto jen vítal, určitě si vydechl, když jsme vypadli.

Všechno jsem naházela k sestře do auta, aby neměl zítra s ničím žádnou práci, jen obléct malého a podat mu láhev. Počkala jsem si, až usne, přečetla mu pohádku, políbila na čelo, a když usnulo, sedla jsem s klukem do auta a se sestrou vyrazila za Ivou, která už nás očekávala.

Tak příjemná ženská, která nás hned pohostila, ukázala nám pokoje a já k večeru všechny tašky vybalila a uložila věcičky do skříni. Bylo tam moc krásně. Obloha plná hvězd a já se těšila, až dorazí stařík s malým a prožijeme tu jeden hezký a nezapomenutelný víkend.

Starší kluk si to užíval, běhal po dvorku dlouho do noci. Iva nám udělala horkou čokoládu a vyprávěla, jak k tomu celému tady přišla. Takové dědictví po babičce, které na první pohled vypadalo jako z pohádky. Stará chaloupka v horách, vše ze dřeva, prostě nádhera. Sestra se nemohla už déle zdržet, natož přespat, tak to kolem půlnoci zabalila a vrátila se domů.

„Užijte si to tady a pak mi budete vyprávět, kde jste všude byli, jo?“

Byla jsem tak ráda. Těch míst, kam se dalo podívat, bylo v okolí mnoho. Už jsem i s Ivou plánovala výlety, které se s malým mrnětem dají zvládnout, a ta vytáhla ze staré stodoly i krosničku pro nejmenší.

„Tak to je paráda.“

Vše se muselo probrat dnes, ráno musela Iva do města, a že se vrátí až v neděli. Klidně i večer, ať si toho užijeme co nejvíce, a když budeme chtít, můžeme kdykoli zas přijet, že stačí zavolat a nějak se už domluvíme. Sestra má vážně výborné kamarádky. Iva byla zlatá ženská a hned poté se stala i mou kamarádkou.

Bylo už pozdě, a tak jsme šly na kutě, kluk už tvrdě spal, na čerstvém horském vzduchu ho to poněkud zmohlo a já do pár vteřin odpadla také.

Jen minutku předtím, přečetla zprávu na mobilu od staříka: Pohoda, kluk spí. A že jde už taky chrnět, že se ráno uvidíme. Už z nedočkavosti jsem vstala zavčas a ku podivu docela brzy na to, jak pozdě jsem šla spát.

Můj mužíček měl přijet po sedmé, ale když už se blížilo k osmé ranní a nikdo na cestě, zkoušela jsem volat staříkovi, ať vím, v kolik tu bude, ale ten mi telefon nezvedal.

Třeba ho neslyší, napadalo mě a nachystala jsem pro všechny snídani, stařík si rád pojí a doma se určitě nestihl ani nasnídat. Postupně vstala i Iva, zaspala, a syn hned po ní. Byla docela překvapená, že je snídaně na stole. Původně ji chtěla udělat ona, než vyrazí do města, a tak přisedla. Myslela si, že budeme spát nejmíň do deváté. Daly jsme si kafe před chalupou, a že se mnou počká, než stařík přijede, aby se s ním aspoň pozdravila. Čekaly jsme, na hodinách už skoro devět, přitom bylo domluveno, že dorazí po sedmé.

Trošku už nejistota pracovala, a tak jsem vytočila rodiče. Třeba jel ještě k nim, máma pro mě měla nějaké buchty, ale ani ona mi nebrala telefon a já, jako bych to cítila. Něco se děje, toto není samo sebou a tušila jsem to...

„Něco se stalo, Ivo, já to cítím, že se něco děje, a proto mi ten telefon nikdo nebere!“

Iva skočila pro svůj telefon a zkoušela se dovolat mé sestře, která rovněž telefon nebrala, a mě už to celé znejistilo, strach mě sžíral, do toho přišla Ivě SMS od mé sestry:

Malý od Sáry leží na JIPce a je to vážné. Nedokážu jí to říct, prosím, nevolej teď. Ozvu se, až budu vědět víc. Řekni, že jí zavolám.

Ale Iva nedokázala mlčet, dala mi tu zprávu přečíst a ruce se jí klepaly.

Zhroutil se mi svět. Brečela jsem jí na rameni a prosila, ať mě hodí domů, že potřebuji do nemocnice za synem.

„Prosím tě, Ivo, nemůžu tu tak sedět a nevědět, co s ním teď je. Prosím, nastartuj auto, Ivo, prosím tě!“

A když šla pro klíčky od auta, přijelo auto.

Seděl v něm můj táta a stařík a já si přála, aby to byl jen hloupý vtip a vytáhli to dítě z auta a řekli: „To ses lekla, co?“

Jenže nic z toho se nestalo.

Stařík s chladnou tváři vysedl z auta, byl jako z kamene. Nedostala jsem z něj ani větu, až to Iva nevydržela a začala po něm vyloženě řvát, bez vykání.

„Tak už mluv, co se stalo!?“ On však mlčel.

Táta se taky vypotácel z auta, úplně ho to sebralo. Sedl si na lavičku, která se nabízela před ním, sklopil dlaně do tváře a brečel. Pořád jen brečel, až jsem se z toho složila...

„Tak, co je s mým dítětem? Tatíííí, prosím tě, mluv!!! Řekni mi to!“

Chytil mě za ruku, za tu ruku, která se třásla strachy, a povídal:

„Je na JIPce, je to s ním špatné. Je v bezvědomí, drží ho v umělém spánku kvůli bolestem.“

Stařík se procházel, jako by se ho to netýkalo, a já se dozvěděla, že syna neuhlídal. A on na sebe převrhl vařící vodu, co v hrnci dovařila. Byl popálený na 90 % celého těla.

Zmrzačil mi dítě, které bojovalo v nemocnici o svůj život.

Nemohla jsem se na něj ani podívat. Nenáviděla jsem ho a pak přijela má máma, která tomu nasadila korunu, a ještě mi to dala za vinu, že kdybych neodjela o těch pár hodin dříve a jeli jsme jako rodina společně, nikdy by se toto nestalo.

Stařík jako by byl svatý, ale já tam nebyla, ale mou vinou, že jsem tam nebyla, mé dítě už nikdy nebylo jak dřív. Přitom nebylo co zkazit, a zkazilo se, co mohlo.

Ještě tentýž den jsem se dostala do nemocnice a koukala na to bezvládné tělíčko v postýlce. Ten můj chlapeček, co dřív vypadal jako holčička, byl v tu chvíli k nepoznání. Celý ovázaný a já ho chytla za ruku a po probuzení z umělého spánku mě už nepoznal. Neříkal mi mami. Jako bych před sebou měla cizí dítě. Nemluvil, a to už pár slovíček uměl. Znova do plenek, které jsme odbourali, a bylo z něj dítě, které jako by se znova narodilo.

Vše jsem jej musela učit od znovu a dlouho, hrozně dlouho trvalo, než jsme se ze špitálu dostali domů. Každý převaz byl mým utrpením, vřeštěl bolestí, kterou jsem s ním prožívala, a ještě ze stran sester poslouchala:

„No, jen se podívejte, jak teď vypadá.“

Jako by to byla má vina. Přesto byla vinou, kterou jsem cítila, protože jsem odjela o pár hodin dříve, a stařík bez špetky lítosti ani v této situaci psychicky nepodržel:

„Kdybys neodjela, nic by se nestalo, je to tvá vina, ne moje!“

Ale kdo ho nutil ohřívat v hrnci vodu, já?

A zdrcením toho všeho pro mě bylo, že vodu v hrnci si ohříval jen proto, aby si mohl udělat ovesné vločky, které tuze rád žral.

„Kulturisti je potřebují, aby nabrali svalovou hmotu, ze mě ještě jednou něco bude, to uvidíš...“

A skutečně jsem viděla, čuráka, co svět neviděl, a kdyby jen viděla. Já s tím čurákem žila! Aby z něj někdo byl, kokot leda...

A to přitom řekl, že můžu jet, abychom se nezdržovali vybalováním a užívali si na horách. Takové hovado! Které mi to předhazovalo...

„Je to tvá vina, tvá, ne moje!“

Prošla jsem si peklem a mé dítě po několika operacích vypadá, jako by se mu nic nestalo. Jen nová kůže se nikdy neopálí na sluníčku. Byla jsem vděčná za to, že žije, ale bylo to nejhorší období v mém životě, které mě utvrdilo jen v tom, že spolehnutí na staříka není, ani vlastní dítě neuhlídá. A teď s léty se ukazují následky, které se neprojevily dříve, můj syn je tak trochu jiné dítě.

Poznamenalo ho to...

Stydím se

Vždy jsem předhazovala svému muži, že se neumí ani pobavit, ani zasmát, natož odreagovat. Byl vždy tak vážný, žádná zábavná debata, a já chtěla žít jako ostatní. Kdy si manželé vyrazí, sednou třeba na skleničku, pokecají, ale on to prostě odmítal. Jediné, co svedl, byla tak procházka, ale já chtěla něco víc než se jen procházet. Jiné se svými chlapy zajdou na oběd nebo večeři. Večer si skočí na zábavu, anebo do divadla, ale můj muž jako by měl vymytý mozek, a tak jsem jednou pozvala kolegyni z práce k nám. Povídaly jsme si a já si tak nějak přála, aby můj muž poslouchal a něco si z toho vzal, pochopil, ale nepochopil vůbec nic. Spíš jen zas ukázal, jak je trapný.

On rád poslouchá, s kým hovořím po telefonu nebo přes plot, poslouchá, když se zaseknu s někým před domem, a špicluje za okny, až je mi hanba. On si myslí, že nevím, nevidím ho, ale já ho vidím vždy, a nejen já. Kdyby aspoň pozdravil, ale on se schová za závěs, který je průhledný, a pozoruje mne. Mnoho lidí si už z okolí všimlo, že není v pořádku, a tak ani sousedy k nám na zahradu nezvu a popovídám si s nimi přes plot, než abych byla pak probíraná v obchodě nebo v hospodě, i když jsem beztak stejně i tak. To se nedá přehlédnout. Je prostě trapný, stejně jako onehdy, když mě pronásledoval autem a jel krokem za mnou, a myslel si, jak je nenápadný, a celá vesnice z toho měla legraci.

Je mi stydno, nemohu si zajít nikam, někdy mám pocit, že ani do obchodu. On si ten čas udělá, aby mě ztrapnil!

Beru kolegyni z práce k nám a bavíme se. Vypráví mi, kam s manželem letos pojedou na dovolenou, a pak jak byli v kině a poté si skočili na sklenku vína. Všechno je tak hezké a příjemně se to poslouchá. Závidím jí a vlastně všem, které vedou takové pohodové manželství a umějí se jako pár zabavit a udělat si hezčí den, ale u nás to nejde! Veškerá snaha vždy zmařena, stejně jako tomu bylo, když jsem se snažila a pozvala manžela na oběd do jedné vyhlášené restaurace, abychom konečně někam zašli, ale ten tam udělal takovou ostudu, že už víckrát jsem s ním nechtěla do žádného lepšího podniku zajít.

„Jídla málo a tak drahé, za co chtějí zaplatit? Nebudu platit, pojď, jdeme.“

Prostě nezaplatí a já potají hradila oběd číšníkovi, který nevěřil vlastním očím. Prostě naprosto tupé hovado, bez úrovně a slušného chování, které se nažralo a chtělo odejít bez placení!

Nevím, opravdu nevím, kde nastal ten zlom, že se z mého muže stal takový debil, a přitom jím možná byl vždycky. Jen já si toho přes růžové brýle nevšimla. Možná jsem to jen nechtěla vidět. Chtěla jsem věřit, že nám spolu bude hezky, ale všechno to byly jen kecy.

Kdysi, tam někde na začátku, jsme fungovali normálně, přišlo mi, ale s léty je to vše ztracené. Teď jen vše s řečmi a nejraději by byl doma. Zlenivěl. Nic ho nebaví ani netěší. Snažím se léta o normální manželství, ale nějak chuť ztrácím, přesto touha je, dát šanci. Každý si zaslouží druhou šanci, ale v našem případě vůči staříkovi, který jich měl nespočet, se vše minulo účinkem. Možná i ty děti v něm něco zlomily a stal se z něj člověk, kterého je lepší zastřelit než se na něj dívat, natož s ním žít.

Kolegyně mi líčí svůj úžasný život, až mě mrzí, že u mne je vše jinak, a tak si vymýšlím, jak s manželem jezdíme také na dovolené a kde jsme všude nebyli, až mě zarazí, že by se ráda podívala na fotky.

Ale hned se vymluvím, že ty bych musela hledat, a do toho vstupuje stařík, který říká:

„Co to meleš? Vždyť nikam nejezdíme.“

V ten moment celá zrudnu a snažím se mu posunky naznačit, ať drží hubu a neztrapňuje mě více, a zachraňuji situaci tím, že můj muž je vtipálek.

Kolegyně taková důvěřivá a hned vychvaluje toho svého, jak je taky samá sranda, až na to, že u nás to sranda není! Když se jí šikovně po třech hodinách zbavím, vysvětluji staříkovi, ať mi příště neleze na oči, a on:

„Tak jsi ji neměla k nám zvát! Já nejsem zvědavý na ty tvé kamarádky!“

Jo, to opravdu není.

Kdysi, když za mnou ještě nějaké chodily, byl tak odporný, že jsme se domluvily, že se raději potkáme někde jinde, ať se nezlobím, ale že to nemají zapotřebí. Můj muž je píča. Jakmile se mu nějaká líbila, hned na ni vystartoval s řečmi, jestli by si to nechtěla s ním užít a můžeme klidně i ve třech. V tu chvíli jsem myslela, že se z té židle vyvrátím. Choval se jako nadržený pes, který by to chtěl nejlépe hned, a dokonce mu nebylo stydno ukázat před nimi svého čuráka!

To už bylo moc i na mě a s některými se už raději nevídám...

Ony holky to povyprávěly dále a mně byla hanba snad na každém kroku a to byl i důvod, proč jsem často měnila zaměstnání. Nezvládala jsem v tom prostředí pracovat, když si mě každý dobíral, ale mému muži vůbec nedocházelo, jak mě svým chováním ztrapňuje.

Přála jsem si, ať slyší, jak žijí jiní, aby si z nich vzal příklad, ale je to úplně zbytečné. Nedovtípí se, spíš mne uboze ztrapní, aniž by mu to přišlo blbé. Neuvědomuje si, jak pak vypadáme, a ještě má pocit, že přeháním, když se mu snažím promluvit do duše. Ať už jsem pracovala kdekoli, pokaždé to mělo podobný průběh. I když časem jsem už k nám raději nikoho z práce nebrala, toto byla poslední návštěva, už žádné grilovačky, žádná sešlost, žádné kafe na zahradě. Prostě nic, než zas zažívat ostudu...

Marta

Kamarádky k nám také nechtěly a já jsem si nejednou přála chodit kanály. Třeba pokaždé, když potkám Martu. To se mi vybaví ta trapná situace, kdy jsme popily trochu vína a můj mužíček, jak nás viděl, povídá: „Nechcete si to užít, holky?“

Trochu vypito bylo, a tak jsme se z legrace na jeho popud k sobě přitiskly a mazlily. Díval se. Marta chtěla, ať se přidá, že ve třech to ještě nikdy nezkoušela. No, já ostatně také ne, ani se ženou, ale zajímalo mě, jak můj muž bude reagovat, a tak jsem se nechala od Marty líbat.

Sahala mi na prsa a hladila mě po těle a já se ničemu nebránila. Spíš se snažila uvolnit, ale v přítomnosti mého muže mi to nešlo. Pobízel nás, ať se svlékneme, a tak šla Marta okamžitě do spodního prádla, roztáhla mi na zahradě nohy a zabořila hlavu do mého klína. Styděla jsem se, ani manžel mi takové věci nedělá, a teď mi ji kamarádka líže? Trošku překvapená, ale asi hladina v krvi jí dodávala kuráž.

Chtěla mě udělat, a když se mi to začalo líbit, manžel se postavil nad nás a začal řvát:

„Marto, ty jsi taková kurva, že se nestydíš, lízat tu přede mnou mou ženu!“

Marta se na něj podívala a trochu se podivovala, co blbne? Vždyť to chtěl a sliboval sex ve třech a on:

„Obleč se a vypadni, takové ožralé kurvy mám nejradši, zmiz, anebo tě vyhodím odtud nahou!“

Marta pochopila, že nevtipkuje, a ještě s nadávkami opustila naši zahradu. Já se mého muže pak ptala, co to mělo znamenat, vždyť chtěl a on:

„Ty by ses nechala, ty čubko! Já to viděl, jak se ti to líbilo, ale já ji jen zkoušel, jestli by byla fakt taková kurva a udělala to. S ní se bavit nebudeš, ještě by z tebe udělala nějakou kurvu. Toto není kamarádka pro tebe, ale čubka, když mi ho chtěla podržet!“

Vše svalil na Martu, jako by to ona chtěla, přitom ji k tomu jen vyprovokoval a sliboval jí hezkou trojku. Ta snad s trojkou v krvi odcházela a ještě řvala po cestě, že tu byla naposled. Mně bylo tak stydno a můj muž se tomu jen hihňal.

„Táhni odtud, ty ožralo, a už se víckrát nevracej!“

Zalezla jsem domů a snad tři dny z něj nevylezla, už v tu chvíli jsem si říkala, nejlepší by bylo se odstěhovat. V práci ostuda, po vsi řeči, a ať jsem se s mužem, či bez něj kdekoli objevila, poslouchala jsem jenom, jak si mě lidé dobírají.

Jak děti rostly,...

...začalo jim být za otce stydno taky.

„Mami, odstěhujme se. Někam, kde nás nebude nikdo znát, a nejlépe bez fotříka.“

Nevodily si domů kamarády. Děsily se toho, že by měl jít otec do školy. Vesnice je velká drbárna a každý jeho výstřelek nesly velmi těžce.

Neměl je rád, nikdy si s nimi pořádně nehrál, neučil je jezdit na kole, bruslit, nic. Vždy myslel jen sám na sebe a děti mu překážely.

Jak ráda bych jim to splnila, ale jsem ženská, která nikdy nebude mít plat jako můj muž. Sama se divím, že ho v té práci strpí, ale možná tím, že tam toho moc nenamluví a není co zkazit, o práci, co mu zvedala ego, nepřišel. Za to doma si vše vynahradil a nikdy nás nezapomněl ztrapnit ani ponížit...

Všechno, co pro mě něco znamenalo, ničil

Když kluci povyrostli, potřebovala jsem něco, čemu předám špetku lásky. Byli už větší a já chtěla něco, o co se budu moct starat. Tak mě napadlo pořídit si psa. Zas bych měla kolem sebe někoho, kdo mě potřebuje. Bude to vyžadovat čas i péči a já po tom hrozně toužila. Ano, koupím si psa a taky jsem si ho pořídila.

Přišla jsem si tak opuštěná, kluci už měli své zájmy a já chtěla čtyřnohého kamaráda, s kterým zaplním ten volný čas, který mi zbyl po dětech, které už měly své kamarády a hraní s maminkou na zahradě už nebylo ono.

Budu s ním chodit na procházky a hrozně ho rozmazlovat, bude to můj miláček, mé další dítě, které dá mému nepochopitelnému životu smysl.

Byla z toho láska na první pohled. Když mi ho holčička z náruče předávala, brečela jako želva a její maminka ji utěšovala:

„Bude se mít dobře, uvidíš, nemůžeme si ho nechat.“

V náručí jsem si ho odnesla domů. Přilnula jsem k němu a klukům se taky moc líbil, byl tak maličký a roztomilý, ale časem mi to začali předhazovat.

„Ty ho máš snad raději než nás.“

Žárlili na něj. Pamatuji si na ty úsměvné chvilky, kdy si ho vzal nejstarší syn do náruče a povídal mu: „Ukradl jsi mi maminku, víš to?“

Pes na něj zíral a vůbec nechápal, co mu to ten kluk povídá.

Chtěla jsem mu dopřát ten nejkrásnější psí život, ale se staříkem to nešlo. Stařík vycítil, že pro mě to zvíře mnoho znamená, a tak když nevěděl, čím mě dožrat nejvíc, ublížil mu, aby to trápilo mě. Když mu přeskočilo, kopl do něj, anebo ho zbil. Jen tak ho vytáhl z pelíšku a tahal za kůži a pes kňučel, a on se přitom smál.

Jeho bolest byla i mou bolestí. Slzy, pláč, nenávist a opovržení.

„Jak jen můžeš ubližovat tomu nebohému zvířeti, když nic neudělalo?“

„Sklapni, ty píčo, je to jen zkurvený smeták.“

Pes se začal počurávat, pokaždé když ho viděl, udělal loužičku, za kterou ho bez milosti zmlátil, přitom se počurával jen z něho! Stačilo jen, aby přišel domů, otevřel dveře a pes byl na místě pochcaný.

„Má z tebe trauma,“ povídala jsem staříkovi a on ho vždy oslovující hnusně měl chuť praštit, ale já ho bránila svým tělem.

„Nikdo ti ubližovat nebude!“

Třepal se strachy a já nejednou brečela, že jsem chtěla kousek lásky, zaplnění toho času prázdnoty, ale místo toho ta má malá láska jen trpí. Když byl stařík dlouho na cestách, pes byl v pohodě. Nepočurával se, a tak jsme usoudili, že to má z toho píčuse. Není to smeták ani žádná malá kurva, jen se ho bojí.

Za čas ho pes už ani nevítal, to staříkovi hodně vadilo. Jak ho pes viděl, sklopil hlavu a šel do svého pelíšku, zatímco já se vrátila třeba ze sklepa po dvou minutách a pes mě vítal, jako by mě měsíce neviděl, skákal a chtěl na ruce...

Postupem času pes stárnul, už si nenechal na hlavu nasrat, ani už nebyl tak hloupý, aby za ním dobrovolně šel, a stařík při jedné hádce, psa se vůbec netýkající, jej popadl a přehodil ho vší silou přes dvě místnosti. Jen aby mě vytočil. Bála jsem se, že to nepřežil. Ležel na podlaze a kňučel. Řvala jsem po staříkovi, jak ho nenávidím, ať mi táhne z očí, a on se jen jako vítěz smál a povídal:

„Dobře mu tak.“

Pes naštěstí přežil, ale já ho na hlídání, když jsem musela do práce, odnášela k rodičům. Ještě by mi ho zabil a naši byli tak rádi, že je tam s nimi. A já mohla být aspoň v klidu, že je o něj postaráno a netrpí. Jednu dobu jsem i přemýšlela, že ho nechám rodičům pro jeho klid, ale trhalo mi to srdce. Byl jako mé dítě, ale nechtěla jsem ho vidět trpět. Nevydržela jsem to ani dvě hodiny a šla si pro něj, nemůžu bez něj žít. Vím, že se má u nich dobře, ale i jemu se stýskalo. Vždycky jsem mu říkala, jsem tvoje máma, anebo maminka je tady a pes pelášil ke mně na ruky a olizoval mě z vděku, prostě moje láska, ale jak čas plynul, už byl starší.

Častokrát se mě zastal, když byl stařík zas ve svém živlu, a štěkal na něj, vrčel a skutečně ho nejednou rafl do nohy, když mi chtěl ublížit, přitom jsem se snažila bránit jej, držela ho pevně i za cenu vlastního života.

„Nikdo ti nebude ubližovat, raději ať mě zabije, ale ať se tobě nic nestane.“

Pes byl zlatý, hlídal mě. Ale ve chvílích, kdy se šel najíst, ho stařík popadl a začal škrtit. Po nějaké době a vážných debatách, že má navštívit psychiatra, si už psa tolik nevšímal. Chtěla jsem mu dopřát krásný psí život, a opět jsem tomu nedostála. Měl by se líp kdekoli jinde, přesto z lásky jsem se ho nedokázala vzdát.

Myslím, že v ten okamžik se to ve mně zlomilo, a já začala staříka skutečně nenávidět.

Klára

Narazila jsem na Kláru, spolužačku ze školy. Jen co mě zbystří, už na mě mává.

Sedím s ní u kafe, ke špatně placené práci učitelky si narazila staršího podnikatele.

Hvězda třídy, kluci po ní slintali. V té době o mně ani nevěděla, byla jsem pro ni póvl.

Ale teď spadla na dno, manžel zmizel v zahraničí, všude dluhy, výslechy na policii, vyhrožování neznámých lidí. Půjčila jsem jí par stovek a z holek, které se na střední nesnášely, se staly kamarádky.

Sedím s ní u kafe, už zase nejsme tak moc velké kamarádky, moc se nevídáme. Jako jedna z mála vím, že je to kurva, že ke špatně placené práci učitelky si vydělává svým tělem.

„Ahoj, co ty tady? Dlouho jsme se neviděly, ani nevíš, jakou mám radost, že tě vidím.“

„Pokecáme?“

„Ty ses vůbec za ty roky nezměnila a co u tebe nového?“

Je plná elánu a vypadá líp než na škole, až si říkám, jak s léty šla do krásy. Najednou taková vyfiknutá, hezky oblečená, upravená, vlasy přidělané a ty kozy...

„To jsou silikony, ne?“

„No, musela jsem, přece si nenechám takové lentilky, víš, na toto ti chlapi berou.“

A vypráví a mele, skoro mne nepustí ke slovu.

Klára mi líčí celý svůj život, který vzala pevně do svých rukou.

Rozvedená, bývalý manžel sedí, nový přítel je zase podnikatel.

Já v úžasu, nevěřím vlastním očím. Pomrkává po chlapech, kteří se v kavárně zjeví, a vypadá, jako by to chtěla hned na místě s prvním, co se na ni pousměje. Vůbec se nezměnila, na chlapy byla vždycky a střídala je jak ponožky.

„Co ty a stařík?“ Nevím, jestli mám nadávat, anebo brečet.

Klára se nakloní ke mně a říká mi, že toto by byla jen ztráta času, že nikdy netoužila po tom, aby se stala ženou v domácnosti, že má větší cíle, a především ambice.

Pohlédnu na sebe a promítnu si svůj skvělý život před očima, až z toho nemám chuť se jí ani zpovídat, jak jsem dopadla, a raději otázky směruji k ní, mezitím se prohrabuje v kabelce a na stůl vykládá všechen její obsah pod záminkou, že hledá klíčky, ale určitě mi jen chtěla ukázat, jaké klenoty v ní nosí.

Když dopíjíme druhé kafe, ptá se, jestli mám chviličku.

„No, na práci nic nemám. Do města jsem jela jen nakoupit pár věcí na oslavu, a tak než mi pojede autobus zpět...“ vítám pozvání Kláry, která mne zve k sobě.

Věděla, že nežiji tak jako ona, a když jsem se jí přiznala, že autobus jede až za hodinu a půl, vyprskla smíchy.

„Ty jezdíš autobusem, jo?“

„Tak auto máme jen jedno a manžel ho potřebuje do práce, ale mně to nevadí.“

„Prosím tě, nevykládej mi blbosti, chlap, co nekoupí manželce ani auto, je k hovnu. Víš, co, pojeď se mnou, něco ti ukážu, abys pochopila, kde máš začít, abys nejezdila autobusem.“

Moc toho cestou nenapovídá, vyřizuje si něco přes telefon a já se kochám za jízdy z okna tím pěkným prostředím.

Venkov. Blížíme se ke statku za městem.

Klára vjíždí se svým autem do uzavřeného dvora, ani není vidět na ulici.

Zvenčí žádný zázrak a dopoledne ani noha k zahlédnutí. Jen se tam motá opilá Ruska. Klára jí něco povídá, ale vůbec jí nerozumím. Já se ruštinu neučila a slečna se skácí k zemi.

Klára se obrátí ke mně a povídá mi: „Přítel vlastní tenhle klub, vlastně je to bordel, můžeš si v něm vydělat hromadu peněz.“

Zaskočila mě, taková udivená se cítím, malinko trapně a ona mi dodává kuráž.

„Mohla bys pro mě dělat. Uvidíš, jak se ti to bude líbit. Vyděláš si hromadu peněz. Co si myslíš, že poctivou prací to někam v životě dotáhneš? Podívej se na mě. Je mi za rok třicet a procestovala jsem celý svět a toto je mé deváté auto.“

A poukáže přitom na sporťáček zaparkovaný opodál.

Vidina je to lákavá, ale já na to nemám.

Sděluji jí, že jsem v tomto bez zkušeností a nevím, jestli bych na to vůbec měla, přesto ona neklesá na mysli.

„To víš, že bys na to měla. Každá má na to, chce to jen vůli a odhodlání. Každý dělá, co umí, a holky, co dělají na směny za pár korun, nám kurvám jen závidí. To, co ty holky vydělají za měsíc, máš ty za den. Tady není nad čím rozmýšlet. Jestli chceš prachy a být za vodou ve čtyřiceti, tak neváhej. Věř mi, mluví ze mě zkušenost a teď jsem svou paní.“

A vypráví mi zároveň o svém životě, který je pro mě tak fascinující.

„Jenže co bych řekla doma?“

A ona mi nabízí několik variant lží.

„Neboj se, nic nemusí prasknout, když si dáš na určité věci pozor.“

Cítí to ze mě, že jsem nervózní. Vejdeme do baru, který uvnitř vypadá jako laciný bordel. Parta kluků kolem dvaceti tu sedí u kafe.

„Tak tu si beru teď hned.“ A ona do něj drkne a povídá:

„Ta je tu jen na rozkoukání, ale večer přijde, že jo?“

„Vidíš, už máš prvního zákazníka.“ A přitom mi oznamuje, že je to „hodnej kluk“, který tu šuká všechny nové, bere je na zaučenou, ale že se nemusím obávat, že je neškodný a moc hodný, ani nijak náročný a mám si to jen užívat.

„A peněz má dost.“

Cítím se tam příjemně, to zase jo. Lichotí mi zájem mladého kluka. Klára je tak milá a přátelská, prohlížím si pokoje, ve kterých se šuká pro prachy, a pro jejich vidinu chci být stejnou kurvou jako ostatní. Chci si taky tak žít, úplně okouzlená jiným světem, mně tak vzdáleným, a toužící po svobodě bez staříka jí přislibuji, že večer přijdu.

Dostávám instrukce, že si nemám žádnou kurvu připouštět k tělu, všechno jsou to jen šlápoty a na kamarádství se mezi holkami moc nehraje, každé jde o prachy. Aby měly na chlast, drogy nebo pro nějakého budižkničemu, co ji sem posílá.

Plně se držím instrukcí, ale mám trochu obavy, jak toto uhraji doma, a tak jí přece jen musím říct, že můj muž mne hlídá. Zajímá ho, kam jdu, a ona mi říká:

„Uhraj to na brigádu v pekárně, tam se dělají noční. Nemaluj se a vezmi si na sebe něco, v čem nevzbudíš podezření. Namaluješ se tady. Věcí je tu hromada, udělám z tebe holčičku pro staré pány. Už od školy vypadáš jako lolitka, to se jim bude líbit. Věř mi. Ti jsou neškodní, chtějí jen vylízat a pohladit po duši. Vlastně si budeš s nimi jen povídat a za to budeš mít zaplaceno.“

Líbí se mi to.

Klára mě odvezla na autobus, nechtěla jsem, aby mě odvezla až domů, aby mě s ní někdo neviděl.

Před tím, než jsem vystoupila, mi dala dvě tisícovky. Vrací starý dluh i s úroky, nebo je to záloha?

Plně rozhodnutá po návratu domů oznamuji staříkovi, že jsem narazila na brigádu v pekárně a večer mohu začít, že se nám každá koruna hodí. Svým způsobem je rád, že jsem tak aktivní a myslím na blaho rodiny, ale noční směny se mu vůbec nezamlouvají.

„Nechceš si najít něco ve dne? V noci tě může někdo přepadnout, a kolik jsi říkala, že máš na hodinu?“

„Myslím, že padesát.“

„Prosím tě, za těch pár stovek ti to za to stojí? Zůstaň doma a vyser se na to.“

Jenže já chtěla jít, ale stařík mě z domu nechtěl pustit, že jeho žena nebude dělat za padesát na hodinu, a ještě k tomu noční!

Volám potají Kláře. „Nepustí mě, co mám dělat?“

„Dnes to nech tak, ale zítra si zavoláme a něco vymyslíme.“

Druhý den jí volám a povídáme si, jak co provedeme, a já jí brečím do telefonu. Klára mi říká: „Sbal si věci a jdi od něj. U mě můžeš i bydlet. Běžně tu holky nechávám, kam by taky šly. Budeš mít svůj pokoj a nikdo ti do něj chodit nebude. A pak si něco najdeš.“

Jenže na to jsem odvahu neměla, oželela jsem práci kurvy i za cenu, že budu navždy se svou rodinou a se staříkem. Klára mě ještě několikrát přemlouvala, ale nešlo to, neměla jsem odvahu a děti pro mě znamenají vše.

„Promiň, ale nemůžu. Mám děti a ty tu nenechám.“

Když to zkoušela, ať vezmu i děti, tak jsem jí položila telefon a už jí ho nikdy nesebrala.

„Jsem máma, ne kurva. Nemůžu.“

O pár let později skončila v pekle. Ji a jejího postaršího přítele zavřeli za kuplířství a obchod s bílým masem. Vím to jen z novinových zpráv a iniciálu Klára S.

Klára byla svině, která by klidně prodala jedinou kamarádku...

...a já byla jen ráda, že jsem na tu její nabídku nikdy nepřistoupila, ale dlouho poté se mi zdály sny, jak v bordelu koukám do oken.

Sen

Jsem tak zkažená a perverzní, s chtíčem děvky. Chci to, co má kdejaká coura.

Dej mi ho do úst a normálně se udělej. Na nic se mne přitom neptej. Otoč mě na záda a vymrdej ze mne duši. Chci se svíjet a slastí křičet, když mě v posteli šetřit nebudeš. Chytni mě pod krkem a opakuj mi stále dokola tu samou větu:

„Tak se ti to ty líbí, ty moje kurvičko?“

„Jo, líbí.“

S hlavou zakloněnou na kraji postele a rukama pod krkem je to přesně podle mých představ...

Šukej mě perverzně a klidně i zezadu. Našpulím na tebe prdelku a udělej se jako zvíře, které ucítilo fenu. Chci cítit tvé mohutné ruce na své zadnici...

„Tak přidej a nešetři mne.“

Chci šukat...

„Vzrušuje tě to?“

„To je dobře, a to jsme teprve na začátku.“

Chci vědět, jak by mi to nějaká udělala. Dívat se jí přitom do očí a zkusit na ni všechno to, co zkoušeli jiní na mně...

Jsme stejně všechny jen kurvy. Chceme to, co má kdejaká děvka.

A tak vstávám z postele...

Jak já se lekla, tak jsem se probrala z toho snu tak rychle, jak jen to šlo, ale mokro mezi nohama mám stále, anebo je to jen trest v podobě snu, který se mi často vrací kvůli práci, kterou jsem nevzala?

Někdy ale ten sen vypadal jinak.

Hledala jsem cestu ven ze statku. Všechny dveře vedly jen na ten dvůr, anebo do baru. U baru stál stařík, osahával opilou holku a mě si vůbec nevšímal.

Žádná cesta ven.

Jsem vlastně pořád sama

Na desáté výročí jsem seděla sama na baráku, u stolu s chlebíčky a vínem a čekala na staříka, který se někde flákal a zapomněl.

Stejně jako ignoruje narozeniny moje i dětí i celé rodiny...

Nikdo k nám nechce chodit, ani ti rodiče. Jen když je stařík pryč.

Vždycky zavolají s dotazem, je doma? Jak je, tak je to marné a raději navštěvuji já je nežli oni nás. Jinak by děti babičku s dědou viděly zřídkakdy, o sestře nemluvě. Ta se švagrem rezignovala úplně. Stařík ji několikrát nazval štětkou, kurvou a hlupačkou, načež ona s manželem přestala mít chuť poslouchat podobné urážky.

Oba dobře ví, že je stařík píča. Nevychovaná a sprostá. Neumí nic. Jen druhé urážet a kolikrát bez důvodu.

Snažíme se dělat sešlosti tak, aby se nikdo se staříkem nepotkal, respektive s ním nepřišel do styku, vždy jsou z toho jen hádky a zkažený den.

„Koho sis to vybrala? To je takové hovado!“ A spustí mi sestřička, jak na ni stařík přes celý obchod hulákal:

„Kam jdeš, ty kurvo, zapíchat si?“

Vždy kritizoval její výstřední styl oblékání, ale jí to slušelo a možná jí dělal dobře fakt, že tímto chlapy provokuje. Její muž byl v pohodě, což se o staříkovi říct nedá.

On nemá vychování. Jednou na Velikonoce, když nás máma pozvala na oběd a chystala pro nás jídlo, jí povídá:

„Doufám, že sis neholila píču nad tím bramborovým salátem.“

Matka, když to slyšela, málem talíř upustila. Táta ho bere s rezervou, ví, že to je debil, a taky se debilovi patřičně zasměje, až se máma zlobí, že se jí ani nezastane, ale oba vědí, že toto lepší nebude. Jsou zvyklí na jeho výstřelky, ale s léty už tam nechodíme jak kdysi. Mám přijít bez něj. Nepřejí si ho v domě, ani nemají potřebu ho vidět. Když jsem se snažila staříkovi nejednou promluvit do duše, že by měl vyhledat odbornou pomoc, spustil na mě:

„Ty ji potřebuješ, ne já!!! Vy jste pojebaná rodina.“

Ale nemyslím si... Vím, že ve skrytu duše by si přáli všichni, abych už to ukončila, ale nemám sílu. Nějak ji ztrácím, stejně jako chuť do života.

A přitom ví tak málo. Některé věci rodičům raději zatajuji, aby se netrápili.

A pak mě máma rozseká větou:

„To jsou chlapi.“

A já jí nechci brát iluze. Ví tak málo a i to málo, je pro ně někdy moc...

Jo, najít se někdo, kdo by se mu postavil a odkázal ho do patřičných míst, našim by se asi hodně ulevilo, určitě by mi přáli jiného chlapa, který by s nimi poseděl a pokecal, ale to vše je se staříkem vyloučené. Ten se bavit neumí.

Táta už nad ním zlomil hůl ani švagr nepochodil, když mu řekl, že s takovou by se ani nedivil, kdybych ho opustila, ale stařík si říct nedá.

My jsme ti divní, jen on je v pořádku. Někdy mám pocit, že už ani já nejsem v pořádku. Sama s magorem, bez rodiny a bez přátel. Nikdo k nám nejde ani nechce, jedině když není doma. Ještěže mám ty děti.

Hledám cestu ven, ale není úniku...

Nejlepší roky jsem obětovala člověku, pro kterého nemám vlídného slova. Sestru nevidím, jak je rok dlouhý. Občas si sice zavoláme, ale je nám z toho spíš do breku, že se nescházíme, nevidíme, nic už prostě není jako dřív.

Vím, že to mé rodiče trápí, koho jsem si vybrala, ale čas vrátit neumím.

Někdy si říkám, vydržela jsem to tak dlouho, tak proč ne napořád?

Hřích

Život je někdy složitý. To, co je na dosah, najednou unikne. To, co člověk považuje za výhru, se ukáže být prohrou. Nikdy nevíme, jak na tom jsme...

Anonymní režim

„Nechceš můj počítač?“ optala se jednou přes telefon má sestra, když mi volala a líčila mi, kde zas s Patrikem byli, a že mají nový počítač a co se starým a že my bychom ho využili a pořád lepší nám než někomu cizímu. Hromada fotek a jí se to nechce mazat.

„Tak co? Bereš?“

„Já ti nevím, bude tu jen zbytečně ležet, nechceš to dát raději někomu jinému?“

Neustále si kupovali nové věci, počítač už má asi pátý a těch telefonů, co už obměnila, ale prostě chce jít s dobou. Ten poslední měla snad nejdéle ze všech.

„Ne, nechci. Chci ho dát tobě a jednou mi možná za to i poděkuješ!“

Poznamenala tak nějak naštvaně, ale my internet vůbec nevyužívali. Nač taky, na zahradě bylo vždycky plno práce a kolem baráku ani nemluvě, kdo má čas sedět u počítače? Já ne!

Odmítala jsem ji, ale nezbavila se jí. Přijela hned druhý den po tom hovoru.

„Něco ti vezu. Otevři mi dveře,“ hulákala na mě sestřička přes okno, když vystoupila ze svého auta.

Co to zas sebou táhne? Počítač? Nač? Ta je vážně uvalená, jako bych jí to včera neříkala, že o nic takového nestojím, ale nedá si říct, a jak se s tím dovleče, vše mi názorně předvádí.

„Toto je můj bývalý počítač, mám teď nový a je mi líto ho vyhodit, určitě ho využiješ,“ pronášela, ale já na to zírala jen jako na bednu.

„Další věc, na kterou se bude jen prášit. Mně to vážně k ničemu nebude, nechceš to dát někomu, kdo to využije?“

„Co blázníš, víš, co tu najdeš věcí a kolik zábavy zažiješ? Nebuď praštěná, žiješ tu jak sto let za opicemi, kdo nemá počítač, jako by nežil.“

„Hele, něco ti ukážu.“ A připojí k tomu nějaké věci a internet funguje, hned na to mě nutí, ať si založím profil na jedné sociální síti, ale já vůbec netuším jak. Neumím s tím pracovat, a tak mi vše ochotně vysvětluje.

„Dívej, to je myš a tou klikáš, toto je prohlížeč, tady se to zapne a tímto vše vypne. Používej křížky a teď jedno tajemství, taková brána do nebes – „anonymní režim“ – v něm si můžeš dělat, co chceš, aniž by někdo zjistil, co jsi dělala, nač ses dívala, klidně se můžeš dívat i na péčko a nikdo to nezjistí,“ dodává s takovým šibalským výrazem ve tváři a je mi jasné, co sestřička ve svém volném čase na internetu provádí.

Když společně provedeme registraci a já nějaké základní úkony zvládnu, otestuje mě, abych pak doma nepanikařila.

„Přihlas se! Odhlas se! Přihlas se a napiš mi zprávu. Když si nebudeš vědět s něčím rady, ihned mi zavolej. Je to snadné, zvládneš to, a ne že na tom budeš studovat recepty! Najdi si radši chlapa.“ A ukáže přitom na políčko, kde jsem byla zaregistrovaná – „chat“.

„To je místo k seznámení, komunita lidí, s kterými si můžeš psát anonymně, pokud jim nesdělíš nějaké informace navíc, samozřejmě.“

Já tak půjdu na chat, pomyslela jsem si, ale zpětně vzato, myslela to dobře. Byla v takových věcech zběhlá, ne jako já asi vážně sto let za opicemi, a jak vypadla, hrála jsem si na počítači jako ti dnešní puberťáci. Podívala jsem se všude a měla z toho takový dobrý pocit, že s počítačem umím pracovat. Není to těžké. Přes den jsem jí napsala pár zpráv a pomaličku ale jistě, vplouvala do virtuálního světa plného věcí, o kterých se mi ani nesnilo.

„Před staříkem to ani nezapínej a řekni, že je to dárek pro kluka do školy.“

Zasvěcená, ponaučená se držím všech rad a víceméně funguji jen v anonymním režimu. Nikdo nikdy nezjistil, kam máma chodí a nač se dívá. A po pár dnech mi to nedalo a vlezla jsem i na ten chat. Jen tak se rozkoukat, zvědavost mi nedala. Chvíli mi trvalo, než jsem se zorientovala a víceméně si jen četla sklo, až další návštěva sestry mi zas rozšířila obzory. Mezitím však stařík opět zklamal...

Dáma s býčím ocasem

Když mi nejstarší syn oznámil, že má stařík kurvu, tak mi vyskočil tlak.

„Jak to mluvíš? Jakou kurvu? Tak snad se říká milenku! Ty máš ale chování, to jsi pochytil od fotříka, nebo co? To se mi snad jen zdá, bavíš se jako prase!“

Na což hned synek kulil očima, ale takhle se přede mnou bavit nebude – asi se projevuje puberta v plné síle, napadá mě vzápětí...

A uklidňuji syna slovy, že na tu nemá, ale on mě skálopevně přesvědčoval o tom, že se v tomto mýlím.

„Mami, já ho viděl. Opravdu se tahá s nějakou šlápotou... promiň, milenkou,“ dodává hned po mém zděšeném pohledu, když už mám na jazyku ho opět okřiknout. Však já ho naučím vyjadřovat se slušně a hned na to s ním probírám jeho podezření.

„Nespletl ses? Byl to skutečně náš táta?“

„Tak snad mám oči a poznám ho na dálku.“

Nechtělo se mi tomu věřit, že by stařík byl vážně taková svině a začal se znova kurvit.

Já mu vážně v tu dobu věřila, že mě nepodvádí, ale začala jsem ho hned na to víc hlídat a ptala se, co dělá, kam jde... Až mu možná svědomí nedalo a začal se doma chovat vážně příjemněji.

„Nechceš s něčím pomoct?“

„Že ty nemáš svědomí čisté?“

Malinko nedůvěra už zapracovala, semínko pochybnosti zaseto a já čekala na reakci.

Stařík ovšem, než se vykoktal, celý v tváři zrudl. Možná má ten kluk přece jen pravdu, a tak si dobírám staříka:

„Že ty máš nějakou flundru?“

„Flundru opravdu nemám.“

„No tak ne flundru, ale nějakou milenku?“

„Ani tu nemám.“

„A jak jí teda říkáš?“

Stařík rudý jak rajče, co se válelo na stole, mi jen drze odsekne:

„Dej mi s tím pokoj, aspoň při neděli.“ A raději zaleze s telefonem na hajzl. Sedí tam zas půl dne, a tak po hodině rozrazím dveře, vytrhnu mu mobil z ruky, až se z toho málem posere, ani tu prdel si nestíhá utřít a já čtu:

„Stará mě podezírá, má pořád nějaké divné otázky, nebudeme si teď psát, nechci riskovat, aby to prasklo...“

A už to nestíhá dopsat, natož odeslat a já celou tu zprávu mažu a v rychlosti píšu novou:

„Nechceš se stavit? Můžeme si to užít jako posledně.“

Obratem odpověď:

„Opravdu to chceš jako posledně?“

Nevím sice, co bylo posledně, a tak jí odepisuji už ze zamčené koupelny.

Musela jsem se před staříkem zamknout, abych si stihla vyřídit tyto zprávy, a ten buší na dveře, zuří a já jen ve zkratce:

„Ano, a spěchej.“

Vše rychle mažu, odemykám koupelnu a vracím telefon staříkovi.

„Je mi z tebe zle, ty ubožáku!“

Ten mi vysvětluje, že o nic nejde, že jednu jen tak z legrace zkoušel, jestli by mu dala, a sám se v těch lžích ztrácel, že jsem mu po tomto stejně nevěřila ani půl slova. Sedla jsem si do kuchyně a rozmýšlela nad tím, jak mi to mohl udělat? Sžírala mě žárlivost, a jak prošel kolem mne, probodávala jsem ho pohledem a vždy si rýpla:

„Zmizni mi z očí, ty kurevníku!“

Ten se mi snažil všemožně omlouvat, a když bych se nad ním i smilovala, někdo zvoní na dveře.

„Tak snad otevřeš, ne?“

Poslušně šel ke dveřím bez reptání, ani přes kukátko se nepodíval a otevřel. A já jen slyším:

„Tak jsem tady, zlato, vydři mě jako posledně, děsně mě svrbí čurina.“

Jak rychle já z té židle vyskočila!

Už ten hlas mi byl povědomý, a jak jsem se podívala do předsíně, viděla jsem ji. Tu známou vesnickou ožralu, která snad dala všem z této vsi a jejíž muž mrdá v lesích krávy, ale ne krávy jako krávy, ale krávy jako dobytek. Nejednou byl spatřen, jak jim to rve do zadku a mně v tu chvíli úplně natáhlo.

Ta má přes krk býčí ocas místo šály a nějaká nabuzená, nejspíše kořalkou, mi povídá:

„Ty jsi doma?“

Koukala na mě, div se celá nepodlomila na místě a stařík zcela otupěl. Stál jak zařezaný.

„Tak já vás nebudu rušit,“ a už jsem se chtěla odebrat do svého pokoje, a ona mne zastavila a povídá:

„Ty jsi tak hodná. Jiná by vyváděla a ty nám dopřeješ i soukromí. Pokud chceš, můžeš se na nás i dívat, posledně jsme to tu trochu zaneřádili.“

„Posledně?“ vykoktám ze sebe pro změnu já a ona na to:

„No minulý týden, jak jsi byla v práci, víš?“ a mrkne přitom na mého muže a dopoví: „Ten můj, pardon tvůj, vytáhl mrkve a okurky a trošku víc mě s nimi protáhl, až mě z toho protáhlo taky, ale ty deky šly vyprat, že jo?“

U mě doma, v posteli, něco tak intimního?

Nějak nemám slov, stařík je opravdu svině, a tak mu plivnu pouze do tváře, popadnu tašku a mizím z domu. Toto chtělo opravdu procházku a hezky dlouhou, a tak to beru kolem lesa...

Jinak to byl krásný večer, slunce zapadalo v červáncích, všude, klid a ticho. Opravdu krásný večer. Ještě mě tu trefí nějaký pošahaný myslivec místo divočáka. Anebo tu někoho přistihnu v nejlepší a budu je pěkně šmírovat. Jak si ji bude brát. Než si to stačím představit ...

Vidím Václava, zase mrdá krávu, zatímco můj mu tu jeho obdělává v našem domě! Není mi na blití, pobliju se a vracím se domů.

Nakonec ten kluk měl přece jen pravdu. Stařík má opravdu kurvu a já hloupá chtěla, ať se kluk vyjadřuje slušně.

Cítila jsem se tak ponížená, věčně mi ten hajzl lže a bůh ví, kolik jich už bylo?

Prý, můj, pardon tvůj, tak tím mě dožrala totálně a staříka nemohu ani cítit.

Život online v anonymním režimu od začátku do konce

Poznávám díky sestře jiný svět, říkala to, až teď mi dávají její hlášky smysl. Jsem jí vděčná. Podléhám kouzlu internetu, jedna sociální síť střídá druhou. Objevuji chat, ale i erotické seznamky. Bavím se. To jsem k životu potřebovala a tentokrát měla vážně výborný nápad. Už jsem se nenudila, sice práce bylo pořád plno, ale já si tu chvíli na internet vždy udělala. Psala si, chatovala, seznamovala se. A cítila se atraktivní, a ne jako odpadkový koš nebo vybavení domácnosti.

Když přišla sestra znova, už jsme neseděly jen u kávy na zahradě a raději si daly sklenku uvnitř. Zapnuly chat a pokoušely chlapy za monitorem. Zajímalo nás, kdo z nich si dá říct a skutečně přijede. Na těch erotických serverech nikdo nemusí prosit dvakrát. Všichni slyší na sex, zábava, legrace, vínečko a chlapi na cestách, na které jsme se dívaly skrze okno a náramně se bavily, když jsme je poté odkázaly za sousedkou.

„Napiš to!“

„Ne, to je blbé, to jí nemůžu udělat.“

„Napiš to, ti říkám.“

„Tak jo.“

„Jsem trošku stydlivější, makám do toho na zahradě, když mi pomůžeš se zahrádkou, pomůžu ti, abys mi ji pokropil zázračným semínkem, anebo bys raději, abych ti ho vysála do poslední kapičky?“

Hned se toho každý chytil a sousedka se nestačila divit, co jí to chodí za podivná individua bez dovolení na zahradu, kde okopávala záhonky.

„Táhněte odtud, nebo vás vezmu lopatou!“

„Ale no tak, paninko. Jen se nedělejte, my víme, že vás svrbí čurina.“

A my se mohly pochcat smíchy. Jeden pomáhal, druhý zpíval, třetí pod okýnkem honil svůj pyj a skutečně to nešlo vydržet v klidu, že jsme se musely smát do polštáře, abychom nevzbudily v nikom podezření, že to my je vyslaly vedle za sousedkou, která skutečně nechápala, která bije, a když se potkali náhodou dva, to bylo legrace.

„To je pecka!“ povídala mi ségra, že tolik srandy za jeden den ještě nezažila a jezdila ke mně od toho dne snad každý den, pokaždé když stařík vypadl. A průběžně jsme si vystřelovaly z jiných. Jen ať se nikdy nenudíme. Časem už to chtělo ale změnit jiné místo, a tak pro mě jen přijela a jelo se k ní. Jindy jsme zavítaly do města a přes sestřin notebook pokračovaly v naší zábavě, která se už pomalu stávala rituálem.

Internet je úžasný! Jednoho dne jí říkám: „Nechápu, jak jsem mohla bez internetu žít.“ A ona jen: „Neříkala jsem ti to?“

Nejednou jsme se na chatu svlékly do půl pasu a zapnuly webku.

„Toto je popožene, budeme dělat ze sebe nadržené kamarádky, které to potřebují teď hned.“

Ač to byla sestra, tak v zápalu hry se do své role dokázala vžít, jako by to legrace nebyla. Upřeně jsem na ni zírala a nechala se.

Hladila mě na prsou, žužlala mi bradavky a pak jsme se začaly před kamerou líbat.

Nemravné, zakázané, incest a provokace.

Věděla, jak ty kozy polaskat, a já byla jak opilá.

Atmosféra, pocit toho, že nás někdo sleduje, možná i trochu nadržená. Kdyby pokračovala, nechala bych to zajít i mnohem dál...

Chlapi, kteří to sledovali, se vystříkali s touhou poznat nás a hra pokračovala. Jako bychom neměly dost a chtěly více zábavy. Když se náhodou mezi nimi zjevil někdo zajímavý, sestra, ač měla přítele, neváhala a šla pozdravit toho muže osobně.

„Toho si beru a klidně si s ním zašukám, už kvůli tomu jeho autu. To je frajer, toho chci!“

„Jsi šílená!“

„Nebuď tak podělaná, žijeme jen jednou a nikdo se to nemusí dozvědět.“ Ale já nedokázala být jako ona, a tak se rozhodla seznámit mě.

„Řekni mi, kdo se ti líbí?“

Vybíraly jsme ze všech těch chlapů jednoho, který by mi padl do oka, a když se našel, realita mi zas otevřela oči.

„Na fotkách vypadal jinak. Já tam nejdu, jdi si tam sama.“

„Neblbni, není špatný.“

„Mně se nelíbí.“

„A kdo se ti líbí, ten čurák, co ho máš doma?“

„Ten se mi líbí, ale je čurák.“

„Tak vidíš, tento čurák být nemusí, tak si s ním dej aspoň kafe.“

Přiměla mě jít na nejedno trapné setkání, na kterém jsem jen počítala minuty, kdy to skončí. Ti chlapi byli tak vlezlí. Chtěli víc, ale já o nic víc nestála, až to jeden přepískl a byl tak otravný, že jsem sestře důrazně řekla, že už nikdy více s žádným blbečkem na kávu nejdu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tvůj čas vypršel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.