CARLTON

MELLICK III

STRAŠIDELNÁ

VAGINA

Carcosa

Kroměříž, 2018

Carlton Mellick III

Strašidelná vagina

Z amerických originálů The Haunted Vagina a Fantastic Orgy vydaných nakladatelstvím Eraserhead Press, Portland, Oregon, přeložil Milan Žáček.

Ilustrace na obálce: Ed Mironiuk (www.edmironiuk.com)

Grafická úprava obálky Josef Žáček.

V roce 2018 vydalo nakladatelství Tatiana Žáčková – Carcosa,

Ovocná 3868/7, 76701 Kroměříž,

jako svou 5. elektronickou publikaci.

1. vydání

Edice Club Bizarre, svazek 1.

Translation © Milan Žáček, 2018

Cover art © Ed Mironiuk

© Tatiana Žáčková – Carcosa, 2018

ISBN:

978-80-88243-13-7 (epub)

978-80-88243-14-4 (mobi)

www.carcosa.cz, info@carcosa.cz,

www.facebook.cz/carcosa.cz

STRAŠIDELNÁ
VAGINA

AUTOROVA POZNÁMKA

Chybí mi André the Giant.

– Carlton Mellick III, 14/4/2011 8:48

Kapitola první

Sexu se Stacy jsem se děsil od chvíle, kdy jsem zjistil, že jí straší ve vagině.

Když jsme se seznámili, nějakého strašení jsem si vůbec nevšiml. Její vagina mi připadala úplně fajn. Lepší než fajn. Byla skvělá! Alespoň první rok. Ale když jsme se zasnoubili a Stacy se ke mně nastěhovala, uvědomil jsem si, že když spí, vychází z ní prazvláštní zvuky.

Poprvé jsem si myslel, že jen tak chrápe. Potom mě napadlo, že je někde v domě puštěná televize. Ve tmě jsem slyšel hlasy – šepot, pak smích. Pak křik. Pak vytí. Zvuky byly tlumené, ale s každou další nocí byly jakoby zřetelnější.

„Odkud se ty zvuky sakra berou?“ zeptal jsem se Stacy jednoho večera.

Zamrkala a probudila se. „Cože?“

„Slyším hlasy. Linou se ze stěn,“ řekl jsem.

„Aha…,“ vydechla.

„Myslím to vážně.“

„Tohle nevychází ze stěn,“ řekla, „vychází to ze mě.“

„Z tebe?“

„Z mýho nitra,“ upřesnila a stáhla ze sebe pokrývky a ukázala si do rozkroku.

Nevěřícně jsem si odfrkl.

„Poslouchej,“ pobídla mě. Přitáhla si moji hlavu do klína a uchem si ji přitlačila k vulvě.

Měl jsem pocit, jako bych poslouchal oceán v chlupaté masité lastuře.

„Ty hraješ!“ vyhrkl jsem.

Zahihňala se. Bylo to jako vtip.

Ale potom jsem to uslyšel…

Hlas, uvnitř Stacy.

Slovům jsem nerozuměl. Nějaká žena naříkala, něco blekotala v jakémsi nepříčetném jazyce. Potom mi zaječela do ucha a já jsem ze Stacyina rozkroku prudce odskočil.

Moje přítelkyně se mi smála, mhouřila své tmavohnědé oči.

„Co to je, krucinál?!“ vykřikl jsem.

„Říkala jsem ti to!“

„Co je to?“

„Duch.“

„Cože?!“

„Straší ve mně,“ pronesla, dotkla se své vaginy a usmála se.

„Jak se ti tam ten duch dostal?“

„To nevím. Je tam už dlouho.“

„Proč s ním něco neuděláš?“ zeptal jsem se.

„Co s ním můžu dělat?“

„Nevím…, třeba na něj povolat kněze?“

„Co s ním kněz udělá? Strčí mi tam kříž a bude toho ducha vyhánět?“

„Třeba…“

„Ono zas tak o nic moc nejde. Už jsem si na něj zvykla.“

„Jak…“

„Vlastně ho mám docela ráda.“

Zamračil jsem se na plachetnici na stěně za její hlavou.

„Jo,“ řekla a roztáhla si nohy přes můj klín. „Kdo jinej má strašidelnou vaginu?“ Přitiskla si dlaň na drn v rozkroku a roztáhla si pysky, aby si ji prohlédla. „Mí předešlí kluci si mysleli, že je to docela sexy.“

Zavrtěl jsem před ní hlavou a ona se usmála. Mně to připadalo nechutné. Ale fakt, že mě děsí její genitálie, ji podle všeho vzrušoval.

Potom se se mnou pomilovala. Pro ni to byl ten nejdivočejší sex, co jsme spolu měli. Mačkala mě pod sebou, sála mi popraskaný dolní ret, zavedla si můj penis do svých strašidelných útrob a udělala se z vystrašeného výrazu v mé tváři. Pro mě to byl ale ten nejdivnější sex, jaký jsem kdy zažil. Přísahám, že jsem v ní té noci cítil zvláštní věci. O špičku žaludu se mi otíral přízračný dech.

***

Byli jsme ale šíleně zamilovaní! Vůbec jsem neuvažoval, že bych ji kvůli její strašidelné vagině opustil. Byla pro mě vším. Takhle >< jsem ji miloval! (To znamená nekonečně moc.)

Byl jsem jí pohlcený ode dne našeho seznámení. Byli jsme pro sebe cizí lidé, kteří z nějakého důvodu společně usnuli v autobuse městské hromadné dopravy, já s hlavou v jejím klíně, její kučeravé vlasy spuštěné přese mě jako deka a v týlu její horký dech. Když jsme se probudili, řekla: „To bylo moc příjemný,“ a já se na ni usmál. Byla hodně vysoká, zvlášť na Asiatku. Byla skoro o třicet centimetrů vyšší než já. Měla hedvábné vlnité vlasy a maličké oválné brýle.

Potom prohlásila, že kdybychom chtěli spát dál, má doma útulnou postel. Souhlasil jsem. Myslel jsem, že chce mít sex. Celou cestu k ní jsem ji hltal očima, pod kabátem jsem se snažil skrývat erekci. Ale ona vážně chtěla jen spát. Bylo pozdě. Oba jsme pracovali na odpolední směně. Přišli jsme do její garsonky s podlahou posetou prádlem, o němž tvrdila, že je do posledního kousku čisté, a svlékli jsme se do triček, spodního prádla a ponožek. Měla pravdu. Postel to byla rozhodně pohodlná. Byla to ta největší, nejnadýchanější postel, v jaké jsem se kdy ocitl. Celou noc se ke mně tulila jako k plyšovému medvídkovi. Ani jsme nevěděli, jak se jmenujeme, ale byla to jedna z nejhezčích chvil, jakou jsem zažil s jinou lidskou bytostí.

Následujícího rána jsme se představili.

„Steve!“ zvolala a z postele vyskočila až ke kuchyňské lince. „To jméno nesnáším!“

Viděl jsem, jak jí pod tričkem prosvítají kakaové bradavky. Někdy v noci si musela sundat podprsenku.

„Promiň…,“ začal jsem.

„No to se povedlo,“ řekla a zobla si z krabice cereálie s maršmelouny.

„Kdy to chceš zopakovat?“ zeptala se mě.

Pokrčil jsem rameny.

„Dnes večer?“

Přikývl jsem a už se soukal do kalhot.

Cestou ze dveří prohodila: „Setkáme se v autobusu.“

Tři týdny jsme spolu spali v jedné posteli. Ani jednou jsme neměli sex. Ani jednou jsme si nedali pusu. Ani jednou jsme si nesundali nic víc než kalhoty. Jen jsme spolu snili.

Rozhovory byly krátké. Nechodili jsme na rande. Nepoznali jsme se. Jen jsme spolu spali. Pro ni jsem byl pouze plyšák s tlukoucím srdcem.

***

Ale nakonec jsme se bavit začali.

Zjistil jsem, že ze všech jídel má nejradši plněné vinné listy a všechny její oblíbené filmy vznikly v Rusku. Narodila se v Thajsku, ale než se naučila chodit, adoptoval ji jeden bohatý afroamerický pár a většinu života strávila na nóbl předměstí Los Angeles. Tady v Portlandu studovala deset let na univerzitě a získávala tituly ze všech předmětů, které jí byly dostupné. Kariéra ji nezajímala. Prostě se jen ráda učila novým věcem a rodiče jí všechno platili, dokud jí nebylo třicet. Pak přívod prostředků utnuli a studia musela ukončit, aby si našla práci. Tituly z filosofie, dějepisu, ruštiny, antropologie, psychologie a humanitních věd jí na pracovním trhu bohužel nebyly k ničemu, takže začala pracovat v jednom hipsterském obchodě s módou v centru města. Tehdy došla k závěru, že jí neskutečně baví módní návrhářství, a od té doby šetřila peníze, aby se mohla vrátit do školy.

„Já jsem na vysokou nikdy nechodil,“ řekl jsem jí.

„Fakt nikdy?“ zeptala se.

„Pořád jsem se snažil být muzikantem. Zpíval jsem a hrál na kytaru. Chtěl jsem být jako Beck nebo ten týpek ze Soul Coughing. Ale když jsem se ani po deseti letech nikam nedostal, vybodl jsem se na to. Lidi mě prostě neměli rádi. Kluby si mě přestaly zvát. Pořád jsem vystupoval na večerech amatérských zpěváků v baru Produce Row, ale nakonec jsem toho nechal. Měl jsem plný zuby toho, jak mi nikdo netleská. Měl jsem plný zuby toho, jak mě lidi ignorujou, jak se baví u stolů, jako kdybych tam vůbec nebyl. Byla to prostě obrovská ztráta času.“

„A to hraní tě těšilo?“ zeptala se.

„Jo,“ řekl jsem.

„Pak to ztráta času nebyla.“

A tehdy jsem si uvědomil, že ji miluju.

***

Celé měsíce jsem si neuvědomoval, že i ona miluje mě. Vždycky říkala, že jsem roztomilý a malý, ale to nic nedokazovalo. Teriér je taky malý a roztomilý a já jsem chtěl, aby mě milovala víc, než by milovala teriéra.

To, že mě miluje, jsem zjistil v den, kdy jsme se poprvé milovali. Procházeli jsme se parkem u uměleckého muzea a bavili se o hudbě. Řekla mi, že si chce sestavit theremin a založit kapelu. Zeptal jsem se jí, jestli bych v její kapele mohl hrát. Řekla, že ne. Na thereminu chtěla hrát Schuberta a Debussyho a prý bych tam nezapadal. Potom jsme se bavili o tom, jak má v plánu na theremin zahrát Smrt a dívku a jak chce tohle všechno skloubit s bondážovým vystoupením.

Cestou jsme míjeli ušmudlaného bezdomovce. Bylo mu tak čtyřicet, spal v parku na lavičce, třásl se a byl celý mokrý. Poznával jsem ho. Jmenoval se Kobliha. Nebo jsem aspoň slyšel, že mu tak říkají jeho kamarádi. Bezmyšlenkovitě jsem si svlékl kabát a zabalil ho do něj. Bylo to zvláštní, protože bezdomovcům jsem už léta nedával ani drobné. Když jsem se přestěhoval do Portlandu, dělával jsem to skoro denně. Když jsem měl drobné a někdo si o ně řekl, dal jsem mu je. Ale nakonec jsem s tím přestal. Hlavně proto, že jsem přestal používat hotovost a za všechno jsem platil kartou. Prostě jsem neměl drobné na rozdávání. Ale říkali si o ně pořád. Nároží za nárožím, den za dnem. Když jsem jim drobné dát mohl, nepoděkovali mi za ně. Když jsem se omluvil, že drobné nemám, obvykle se naštvali a plivli mi na boty. Kobliha býval shodou okolností nejhorší ze všech. Byl to zavalitý černoch v křiklavě oranžovém svetru, který bloumal po Pioneer Square. Drobné po mně nechtěl rovnou. Napřed se mě zeptal, jestli mám nějaký problém s černochy. Odpověděl jsem mu, že nemám. Potom mě požádal o peníze. Já mu je pak dával, jako by to byl důkaz, že s černochy opravdu žádný problém nemám. Pronásledoval mě na další křižovatku a požadoval ještě trochu víc. Dal jsem mu všechno, co jsem měl, dokonce i dolar nebo dva. Potom požádal ještě o trošku víc. Když jsem mu někdy peníze dát odmítl, nadával mi do rasistů.

Říkal: „Jo, už je mi to jasný, ty seš skin. Takže Sieg Heil, skine!“ A řval za mnou, dokud jsem neušel dva bloky: „Sieg Heil! Sieg Heil!“

A tak jsem se po nějakých pěti šesti takových konfrontacích veškerým kontaktům s bezdomovci vyhýbal. Nenavazoval jsem s nimi ani oční kontakt. Ale toho dne, když jsme se procházeli parkem, jsem Koblihovi dal kabát v ceně dvou set dolarů, Koblihovi, bezdomovci, který mi nadával do rasistů za to, že jsem mu nedal peníze.

Nejsem si jistý, proč jsem to udělal. Ten kabát jsem mu dávat nechtěl. Neudělal jsem to, protože jsem si chtěl něco dokazovat. Prostě jsem uviděl chlapa, co mrzne v parku na lavičce, přehodil jsem přes něho svůj kabát a šel jsem dál. Možná to bylo proto, že jsem byl se Stacy. Možná jsem byl prostě tak šťastný, že vedle ní jdu, že jsem chtěl učinit šťastným i někoho jiného. Nevím.

Ale když mě Stacy uviděla, že jsem se vzdal svého kabátu, jako by to byla ta nejnormálnější věc na světě, ještě v tom parku mě zastavila, sehnula se ke mně a dala mi ten nejhlubší polibek, jakého byla schopna, a potom mi těma svýma tmavohnědýma očima řekla, že mě miluje.

Té noci jsme se milovali, a než jsem se nadál, už si ke mně stěhovala tu velkou nadýchanou postel.

***

Nedlouho poté jsem Koblihu znovu potkal. Pořád mi nadával do nácků, i když měl přes svůj oranžový svetr natažený můj kabát za dvě stě dolarů. Nedokázal jsem se na něho přestat usmívat. Znovu na mě zařval „Sieg Heil!“ a já se na něho jenom usmál. Poznal jsem, že ho to ještě víc naštvalo, protože mi pohrozil, že ze mě vymlátí duši, ale já byl toho dopoledne tak šťastný, že mě nemohlo nic rozházet.

Kapitola druhá

Teď už jsem se Stacy neměl sex přes měsíc, ale pořád jsem do ní blázen. Pořád na ní všechno miluju. Její vůni, její úsměv, zvuk jejího hlasu. Různé věci dělá tak jedinečným a roztomilým způsobem, až se mi z toho chce brečet.

Takhle třeba jí hamburger z baru U Carla Jr.: Napřed z něj plastovým příborovým nožem setře všechnu hořčici, majonézu a kečup a na obale hamburgeru je rozmíchá na kašičku. Potom burger rozloží na jednotlivé komponenty a housky nařeže na čtverečky. Vidličkou napíchne kousek housky a k němu připíchne nějakou další ingredienci – buď kousek masa, sýr, okurku, rajče nebo lístek hlávkového salátu. Tuhle kombinaci zamíchá v omáčce a sní ji.

„Mám ráda, když je jídlo rozdělené,“ říká vždycky. „Ráda si řídím jeho chuť.“

Tohle dělá se všemi jídly. S pizzou, burrity, sendviči, lasagnemi, dokonce i s kari. Je to neuvěřitelně roztomilé. Já jím taky svérázně. Vždycky, když si naberu sousto jídla, nedopustím, abych se rty dotkl příboru. Používám pouze zuby. Stacy to ale roztomilé nepřipadá. Nesnáší, jak mi zuby skřípou o kovovou vidličku. Vždycky mi říká, abych toho nechal. Já toho ale nenechávám, protože ještě roztomilejší je, když je naštvaná.

Další věci, které jsou na ní roztomilé: Hladí každé zvíře, které uvidí na veřejnosti. Tančí nahá na Prince. Před čtením si dočista olíže brýle. Zbožňuje veřejnou dopravu a vzruší se pokaždé, když uvidí autobusovou zastávku nebo soupravu příměstské železnice. Všem dává dýška, včetně kuchařů, řidičů autobusů, zaměstnanců fast foodů a letušek a stevardů, ať mají dovolené přijímat dýška nebo ne. I když její dýška jsou vždycky docela malá. Vodě, která vytéká z kohoutku, říká vodopád. Sbírá domečky pro panenky. Hraje si se svým obočím. Miluje zlaté rybky, ráda se na ně dívá v akváriích a dělá na ně rybí obličeje, napodobuje je, když před ní otevírají a zavírají tlamičky, jako by chtěly komunikovat.

Jediná věc, která mě na ní docela štve, je, že má tendenci objednávat si steaky v rybích restauracích, humry ve steakových restauracích, hamburgery v mexických restauracích, fajitas v hamburgerárnách, suši v čínských restauracích, chow mein v japonských restauracích a hot dogy vždycky, když jsou v jídelníčku, v jakékoliv restauraci. Zvlášť když mě vytáhne na nějaké německé jídlo, které nesnáším, a pak si objedná salát caesar s kuřecím masem a polévku z mušlí.

To samé mi dělá s ruským jídlem, jenže přitom se tak skvěle baví, když s obsluhou komunikuje rusky, že si to těžce užívám, i když musím jíst třeba salát z červené řepy a boršč.

Když je šťastná, je to ten nejlepší člověk na světě, v jehož společnosti se můžete nacházet.

Kapitola třetí

Po nějaké době se absence sexu na našem vztahu podepsala.

„Nechápu, proč to tak řešíš,“ říká Stacy.

„Prostě mi to nepřipadá dobrý,“ řeknu já.

Říkám jí, že můžeme dělat jiné věci. Oba nás baví souložit toho druhého do análu, ale mě ani ji nebaví se nechat takhle píchat. Už to na mě zkoušela s připínacím penisem a příjemné to nebylo ani náhodou. Opakovat už to nebudu.

To samé orál. Oba jej rádi přijímáme, ale ani jeden se nechce tomu druhému takhle věnovat. Obvykle k orálu přistoupíme kompromisně. Když jí to pusou udělám já, udělá to i ona mě. Bohužel už ale nejsem ochotný se přibližovat k její vagině. Ani penisem, ani jazykem.

„Nemusíš mi tam přece jazyk strkat,“ říká. „Můžeš mi jenom lízat světlušku.“

Světluška je její přezdívka pro klitoris.

„Ta je přece venku,“ dodává.

„Ale přesto…,“ já na to.

„Budu mít nohy u sebe. Vůbec to neuslyšíš.“

Neodpovídám. Odvrací se ode mě a svléká si věci, ve kterých byla v práci, jako bychom už byli dohodnutí. Složí si brýle a schová je do pouzdra. Pohybuje se chladně a mechanicky. Nejspíš je naštvaná. Nemluví se mnou, stejně jako tehdy, když jsem špatně vypral její bílý kožíšek nebo když našla fotky mých bývalých holek a já je pak nechtěl vyhodit. V těchhle případech mě ignorovala a zamkla se v ložnici. V tomhle případě ode mě ale chce intimnosti. Když mi rozepíná košili a stahuje kalhoty, ani se mi nepodívá do očí.

Uchopí mě a obrátí mě vzhůru nohama, pak se i se mnou hodí na postel. Nevím, jak mě dokáže zvednout. Je mnohem vyšší než já a váží o trochu víc, ale není to žádná kulturistka. Je měkká a štíhlá. Oba jsme takoví.

V šedesát devítce je to trochu nešikovné. Tentokrát jsem já nahoře a ona má nohy u sebe. Jazykem se otírám o její drátovité černé ochlupení a hledám světlušku. Když k sobě pevně tiskne stehna, necítím takové nebezpečí, ale stejně se mezi ně musím zavrtat jazykem, abych našel správné místo. Stacy mě líbá na zadní stranu stehen. Když jsem nahoře, vzhledem k mé výšce mi ústy nedosáhne na penis. Ale líbá mi nohy a lízá zadek.

„Nefunguje to,“ vydechnu, když mi začne žužlat šourek.

Nadzvedne mi zadek a zkroutí krk, až se pode mě přece jen dostane a vsune si do úst můj penis. Cítím především zuby. Jsem ve špatném úhlu. Předními zuby se mi zarývá do kůžičky, zbavuje mě erekce, k níž už jsem se skoro dopracovával. Mírně rozevře nohy. Najdu klitoris a rejdím kolem něj jazykem. Je vlhčí, než jsem očekával. Musí být strašně nadržená. Nic moc dělat nemusím. Sex neměla už tak dlouho, že orgasmus by jí nejspíš přivodila i jízda na kole.

Heká mi kolem penisu. Ohlédnu se a všimnu si, že na mě špulí pusu jako ryba. Rybími rty mi objímá penis, jak to dělává, když nakukuje do akvárií. Nevím, jestli se s tímhle výrazem snaží vypadat rajcovně nebo co, ale z nějakého důvodu se mi z něj postaví jako kůl. Možná mě prostě jen vzrušuje pohled na její krásné tmavé rty obepínající moje mužství.

Znovu se začnu věnovat světlušce a vsaju ji mezi rty, spolu s okolní kůží ji olizuju a nasávám tak hluboko, jak je to jen možné. Potom ji pustím a znovu nasaju. Dělám to do rytmu jejího kouření. Svírám ji v puse, laskám ji jazykem a mezi rty se mi spokojeně přelévá světluška.

Stacy ještě o trochu víc rozevře nohy. Nevím, jestli to dělá schválně, nebo jestli se to děje bezděčně. Už vidím celou štěrbinu její vulvy, hledí na mě, když ji nepřestávám lízat.

Uvnitř něco zarachotí. Je to jako slabé zemětřesení někde v dáli. Rozevřou se jí pysky a zavolá na mě nějaký hlas. Stacy co nejrychleji dál lížu, snažím se ji co nejdřív přivést k orgasmu, abych se mohl odtáhnout od jejího rozkroku. Hlas zní stále silněji. Ošívám se na ní, ale Stacy mě drží za boky, abych jí nikam neutekl, a vsává si mě ještě hlouběji do hrdla.

Zavírám oči. Zapomínám na všechno, co vidím a slyším, soustředím se jenom na pocity. Soustředím se na svůj orgán ve Stacyiných ústech. Soustředím se na kus jejího těla uvnitř mých úst. Blížím se k orgasmu. Stacy jakbysmet. Nechávám odplynout veškeré obavy, když pode mnou pevně sevře stehna a připravuje se k vyvrcholení.

Něco v ní povyskočí. Něco mě strčí do brady a vyrazí mi ze rtů světlušku. Stacy mě naštvaně vší silou pleskne po zadku. Nepřestávám. Vytlačuje se jí pode mnou břicho, jako by se jí něco pohybovalo v děloze. Kůže se jí vyklene, jako by se v ní nafukoval balonek. Snažím se tomu nevěnovat pozornost. Stacy to svou pusou dělá přesně, jak se má. Zuby už ani trochu necítím a dokáže si mě vtáhnout až po kořen. Je vyloučené, abych ji zastavoval.

Dál se jí rozpíná břicho, nadzvedá mě o několik centimetrů. Myslím, že i Stacy si už uvědomuje, že se děje něco divného, ale ani ona nedokáže přestat. Už mi připadá, jako by byla v devátém měsíci těhotenství. Kůže se jí napíná k prasknutí. Napíná se dál a dál. Už skoro jakoby dvakrát těhotná. Vyvrcholí, prudce trhne hlavou dozadu a zakřičí mi do řitního otvoru. Potom si mě opět vtáhne do úst a dál mě kouří a přitom úpí. Něco se v ní hýbe. Hází to se mnou ze strany na stranu, ale jsem tak blízko. Tak blízko…

Udělám se jí do úst přesně v okamžiku, kdy jí z vaginy vystřelí ruka. Zaječím a odskočím, přistanu Stacy na hlavě. Penis mám až po kořen vsunutý v jejím hrdle a stříkám do ní semeno. Dáví se, dusí se a odstrčí mě.

Spadnu na podlahu. Stacy z plic vykašlává moje semeno. Vzhlédnu k ní, jak kašle, ústa dokořán, nezmůžu se na jediné slovo. Postaví se a zadívá se na své přelévající se břicho. Vrtí se, jako by v něm měla milion švábů. A v rozkroku se z ní vysouvá kostěná ruka.

„Co to je, kurva?“ vyjde ze mě nakonec, když se odplazím.

Stacy jen užasle sleduje své tělo, když se jí ruka zaklesne o stehno a zatáhne. Vyklouzne z ní druhá ruka a zachytí se druhého stehna, snaží se vytáhnout.

Potom jí to dojde. Ano, Stacy, tohle se doopravdy děje. Zírá na mě rozšířenými zorničkami, v děsu ze své vlastní vaginy.

„Pomoc…,“ jen slabě zachroptí.

Vyskočím na nohy a začnu z ní ty kostěné ruce tahat. Nemám tušení, co to vlastně dělám. Tahám za kosti a pak z ní na mě vybafne lebka. Živá lebka s jektajícími zuby. Stacy se chytí rámu postele a já ze všech sil tahám, až z ní vypáčím polovinu kostry.

Kostra mě odrazí, ožene se po Stacy a srazí ji na podlahu. Přihlížím, jak ten kostlivec, po pás uvězněný uvnitř mé přítelkyně, zatíná prsty do palubek a dere se ven z jejího rozkroku.

Stacy už v panice brečí. Je rudá v obličeji, z dokořán otevřených úst jí tečou sliny, vytřeštěné oči má tak zalité slzami, že už nic nevidí.

„Dělej něco!“ zakřičí.

Ale já nevím, co mám dělat.

Popadnu lampu ve tvaru želvy a kostlivce s ní přetáhnu. Želvě uletí hlava. Udeřím ho silněji, pak ještě silněji, až najdu správný úhel, v němž se mu dá přerazit lebka.

O rozbitou lampu si pořežu ruku. Na mrtvoláka cákne krev. Pořád se pohybuje.

Kosti začnou bleskurychle obrůstat masem, jako by to byl mech. Lampa je na kousky a po všem teče moje krev. Stacy na mě ječí rusky vzteklé nadávky, kterým nerozumím.

Od mrtvoláka ustoupím. Dorůstají mu orgány. V očních důlcích lebky se nalévají krvavě rudé bulvy a měnící se kostra ke mně vzhlédne. Hluboce zaúpí. Vyrazím do kouta ložnice a popadnu noční stolek, z něhož se na podlahu rozletí hodiny, sklenice a dóza s mincemi. Lebka na mě upírá oči, zaječí na mě, když jí na krk spustím noční stolek. A na ten se ještě sám vrhnu celou svou vahou.

Ozve se hlasité křupnutí. Přestane se hýbat. Přestane skučet. Převrátím stolek. Přízraku jsem přeťal míchu. Má rozdrcenou hlavu. Z úst mu vytéká modrý inkoust.

Stacy kňučí, vřeští na netvora, který jí stále způli vyčnívá z těla. Několik centimetrů od něho se jí třesou prsty, chce ho ze sebe vytáhnout, ale nechce se ho dotknout.

Nakonec za mrtvoláka škubnu já, ale on škubne za Stacy. Ta zakřičí. Škubnu ještě jednou. Pohne se i Stacy.

„Chyť se nohy postele,“ pronesu k ní tím nejklidnějším hlasem, jakého jsem schopný.

Už škytá, natahuje se, aby se chytila postele.

Nedívá se, když ho z ní vytahuju. Stacy při každém trhnutí vykřikne. Křičím i já, když se roztrženou dlaní mrtvolákovi otřu o hrudní koš. Jakmile celý vyklouzne ven, Stacy vyskočí na nohy a z ložnice uteče.

***

Shlédnu na mrtvé tělo. Jako by se rozpouštělo. Tkáně se proměňují v modrý, červený a oranžový hlen. Kosti se rozpouštějí do vaječných bílků, drolí se, až připomínají jedlou sodu. Přehodím přes něho velkou chlupatou deku a také odcházím.

Kapitola čtvrtá

Stacy stojí v koutě obýváku, za gaučem, a zakrývá se záclonou. Neuvědomuje si, že lidé, kteří kráčejí dole po chodníku, můžou vidět její nahé pozadí.

„Pojďme někam na drink,“ navrhnu jí.

Přikývne a jde si pro kabelku, přehrabuje se v ní, ale nic konkrétního nehledá. Z koše v prádelně pro nás oba vylovím kalhoty a trička.

„Na,“ řeknu.

Popotáhne, kabelku odloží a potom se obleče. Z celého incidentu kupodivu vyvázla bez jakékoliv újmy. Já pořád krvácím z ruky. Necítím nijak velkou bolest. Musím být v šoku. Ale břicho jí splasklo do normálu. Nemá na sobě žádné strie, nemá natrhnuté genitálie, neuronila ani kapku krve. Několik škrábanců má na zadní straně stehen, ale jsou bílé. Drápy jí sotva natrhly kůži.

Já si ovážu ránu a nasoukám se do smradlavých nošených věcí. Vejdeme do garáže a obujeme si staré jeté tenisky, které jsme hodlali darovat charitě.

„Jsi připravená?“ zeptám se a otřu jí slzy.

Neslyší mě, protože si soustředěně prohlíží pavučinu, která se nedávno vytvořila ve dveřích jednoho z jejích starých domečků pro panenky.

***

Vyrážíme do Kennedyho školy na druhém konci města. Bývala to základní škola, kterou koupil jistý pivovar. Všechny třídy se proměnily v bary, restaurace, kuřácké salony a hotelové pokoje. Stacy není velká fanynka portlandských pivovarů. Pivo jí dokonce vůbec nechutná. Raději popíjí koktejly v Pearl District. Ale já pivovary miluju. A zrovna teď potřebuju hodně silné poctivě vyrobené pivo. Taky mě napadá, že jestli se dnes v noci nebude cítit na návrat domů, mohli bychom se ubytovat v některém ze školních penzionů.

Asi dvě hodiny se mnou nemluví. V Cypřišovém sále v Kennedyho škole jí nechávám nosit vodky s čerstvě vymačkanou pomerančovou šťávou a sám piju Sunflower IPA.

Snažím se jí klást otázky, snažím se zjistit něco víc o tom, jak se jí sakra mohl z vaginy vyplazit kostlivec lidské velikosti, kde se tam sakra vzal a jak dlouho už se tyhle věci dějí. Ale nemá ponětí.

Řekne mi o všem, co souvisí se strašením v jejích útrobách. Řekne mi, že odmalička slýchávala, jak z ní vycházejí nějaké zvuky. Považovala to za normální věc. Její rodiče si toho nikdy nevšimli. Nebo předstírali, že si toho nevšímají. Když jí bylo šest, několik měsíců měla imaginární kamarádku, která jí vylézala z vaginy, aby si s ní hrála. Byla to taky malá holčička, zhruba jejího věku, s papírově bílou kůží a legračními slizkými růžky na hlavě. Z těch dob si toho moc nepamatuje, ale vždycky si myslela, že ta dívka existovala jen v její představivosti. Domnívala se, že to možná jen její dětská mysl dává tvář hlasům, které slyšela vycházet ze svého nitra. Teď už si tak jistá není.

Ve druhém ročníku střední školy si uvědomila, že její vagina se liší od vagin jiných holek. Její první láska byla jistá Charlee, inťoušská prvačka, která neustále mluvila s rádoby francouzským přízvukem. Když spolu byly poprvé nahé, uhihňané a vystrašené, Stacyina vagina k Charlee promluvila a francouzský přízvuk v Charleeině hlase byl rázem ten tam.

„Tak to mě poser,“ řekla Charlee.

Stacy nechápala. Pokoušela se k Charlee přiblížit, ale ta ji odstrkávala.

„Nedotýkej se mě,“ ohradila se a od té doby už spolu nikdy nemluvily.

Potom si od holek držela odstup, kamarádila se s kluky. Ale většina spolužáků ze střední se jí vždycky chtěla dostat do kalhotek, takže se tahala jen se skejťáky a hráči Dungeons & Dragons, kteří byli milí a docela zábavní, ale hlavně a především příliš stydliví, aby od ní chtěli sex.

Na vysoké se jednou opilá vyspala s jakýmsi studentem angličtiny a rádoby beatnickým básníkem. Varovala ho, že jí straší ve vagině, ale to ho jenom nabudilo. Když si to spolu rozdali, svěřil se jí, že to byla ta nejúžasnější věc, jakou kdy dělal. Chvíli spolu chodili a on její vaginu přímo zbožňoval. O Stacy říkal všem svým kamarádům, a dokonce je přes kalhoty nechával poslouchat hlasy, které z ní vycházely. Všichni si mysleli, že je úžasná. Vnesla jim do života kouzlo. Byla živoucím důkazem toho, že jejich opilecké filosofické debaty o vzpouře proti realitě se do jisté míry ubírají správným směrem. A když ji její kluk začal nudit, přešla k jednomu jeho kamarádovi. A když ji začal nudit i ten, přesunula se k dalšímu. Všichni s ní jednali jako s bohyní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strašidelná vagina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.