Winston:
Medzi mačkami a myšami

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Frauke Scheunemannová

Winston: Medzi mačkami a myšami – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Prológ

Alebo: prečo aj špičkoví detektívi niekedy zneistejú

„Nože pristúp bližšie, ty úbohý mrňavý kocúrik. Na takom niečom si pochutnávam denne na raňajky, ale to sa ani poriadne nenasýtim.“

Sardinkáňoš! Predo mnou na strešnom tráme sedí strašidlo s jagavými jedovatými očami a prská na mňa. Je gigantické – prinajmenej také ako môj mačací priateľ Drsniak a širšie než dlhšie. Som rozhodne odvážny kocúr, ale momenálne sa mi ježia všetky chlpy od špičky chvosta až po uši. Strašidlo vyciera zuby. Vpredu sa mu lesknú obrovské štyri rezáky. Odhadujem, že by ma nimi mohlo poriadne pohrýzť. Neisto ustúpim o krok dozadu. Len teraz nestratiť rovnováhu! Trám, na ktorom obaja sme, sa kníše a nachádzame sa päť metrov nad zemou.

„No čo, poondial si sa od strachu?“ vyvyšuje sa strašidlo. „Nie div. Voči mne nemáš nijaké šance. Radšej sa odtiaľto prac. Ďaleko sa aj tak nedostaneš, ako iste vieš. Inak z teba spravím fašírku.“

To neznie dobre, hoci proti fašírkam nič nemám. Keď naša domáca pomocníčka Anna robí fašírku, pridáva do nej aj štipku petržlenu. Vtedy bývam nanajvýš spokojný. Sám by som si to pripraviť nevedel, najmä frikadelky nie. A to by mi vari aj krájali chvost? Mne? Winstonovi Churchillovi, najmúdrejšiemu a najodvážnejšiemu kocúrovi na svete? Rozhodne nie! (…)

„Ehm, myslím, že tu ide o menšie nedorozumenie, pane. Nechcem vyvolať nijakú konfrontáciu, a už vôbec nie s vami, šéfom myší. Ja tu vlastne hľadám moju milú. Volá sa Odeta. Je to krásna, nápadne biela mačka. Nevideli ste ju náhodou niekde?“

Nato strašidlo ustúpi dozadu. Zjavne si musí svoju odpoveď premyslieť, čo nie je najlepšie, lebo sa mi chce postaviť zoči-voči.

„Myslíš takú tučnú dlhosrstú? Čo fučí na každom kroku?“

Sardinkáňoš! To vraví vari o mojej Odete? To je veru drzosť! Za to by som ho mohol vyzvať na súboj. Ale áno, v bokoch v poslednom čase Odeta mierne pribrala, no mala na to dobrý dôvod. Vlastne ten najlepší.

„Odeta nie je tučná! Je prekrásna,“ zaprskám teraz ja na strašidlo. „Teda videl si ju tu alebo nie? Chcem odpoveď, stručnú a priamu.“

Namiesto odpovede však strašidlo urobí veľký skok dopredu a prudko narazí labou o môj citlivý nos. Po celom tele sa mi rozhostí pichavá bolesť, stratím rovnováhu a nedokážem sa udržať na drevenom tráme. Ešte pri padaní zaregistrujem, ako strašidlo dáva znamenie komusi, kto stojí pod ním. Potom sa mi zatmie pred očami…

Milované mačacie šestorčatá

„Nuž teda, Kira, ak sa teraz pozrieš sem, uvidíš to dosť jasne.“ Veterinárna doktorka Wilmesová prisúva malý monitor ku Kire a ku mne, pričom akousi tyčkou jazdí po Odetinom brušku. „Jedno, dve, tri, štyri… a tuhľa je piate.“ V Odetinom brušku sa tmolí päť malých mačiatok. Potom na jednom mieste Wilmesová tyčku podrží dlhšie. „Ach, a tu vidím dokonca aj šieste mača. Srdečne blahoželám. No vyzerá to na pomerne skorý vrh.“

S neuveriteľným úžasom pozorujem sivý obraz na monitore. Toto že budú moje mačence? Odetine mláďatká? Moje deti? A ako sa z tohto televízorčeka dostanú von? Pozorne hľadím a oňuchávam obrazovku. Doktorka Wilmesová sa smeje.

„To žasneš, Winston, čo? Dozvedieť sa, že budeš otcom, musí byť pre teba vzrušujúce.“

Otcom. Ako zvláštne mi to znie! Až tak trochu desivo. A veľa si toho pod tým ani neviem predstaviť. Vlastného otca som totiž nikdy nepoznal. Na nástennej tabuli môjho chovateľa som videl jeho fotografiu a viem, že to bol kocúr plemena britskej krátkosrstej mačky, šampión so sivou srsťou a s majestátnym držaním. Ale ani tušenie nemám o tom, či bol aj dobrým otcom. Skrátka – chýba mi vzor.

Werner Hagedorn, človek u ktorého odjakživa bývam, tiež nie je otcom, lebo koniec koncov nemá nijaké deti. Pritom to však celkom tak nie je. Už istý čas bývame s Kirou a jej matkou Annou. Kira má trinásť rokov a je to moja najlepšia človečia kamarátka. Prišla k nám, ako vravím, so svojou matkou, ktorá u nás nastúpila ako Wernerova gazdiná. Časom sa Anna a Werner do seba zamilovali, predstavujú párik a spolu s Kirou tvoria vlastne rodinu. Takže sa nazdávam, že Wernera treba brať už skoro ako Kirinho otca. Pomáha jej s domácimi úlohami a za zlého počasia ju vozieva do školy. Spolu s Annou nadáva Kire, keď nechá po byte porozhadzované veci. Okrem toho jej sem-tam vypomôže pri švindľovaní s ospravedlnenkami, ak si neurobí úlohu. Dosvedčí jej napríklad, že si jej úlohu omylom zobral do práce, teda na univerzitu. Je tam totiž profesorom fyziky. To na väčšinu učiteľov dosť zapôsobí a potom to nenažalujú Anne. Perfektný trik!

Prečo to teraz vlastne spomínam? Aha, v súvislosti s otcovstvom. Taký ako Werner by teda mal byť aj skutočný otec: niekto, kto decko pokarhá za neplechu, ale nenechá ho v kaši a pomôže celú záležitosť vyžehliť. A takým otcom by som chcel byť pre Odetine a moje deti. Aj keď ony, pochopiteľne, školu navštevovať nebudú. Iba ak školu života.

„A čo myslíte, kedy sa tie mačence narodia?“ vyzvedá sa Werner. Doktorka sa opäť zahľadí na obrazovku a chvíľu rozmýšľa.

„Hm, normálna ťarchavosť trvá u mačiek 63 dní. Odhadujem, že tieto plody potrebujú ešte dobrý týždeň. Takže koncom budúceho týždňa majte pripravený vrhový koterec, teda takú mačaciu pôrodničku.“

„Koncom budúceho týždňa? Vrhový koterec?“ pýta sa Werner. Zdá sa, že tým nie je práve nadšený.

„Áno, dnes je piatok, a predpokladám, že tá vaša osrstená nádhera by mala prísť na svet tak o osem dní. Vrhový koterec by mal byť taký akurát pre mačaciu rodičku a jej mladé, pán Hagedorn, teda nič nákladné.“

„No je tu problém,“ zamrmle Werner.

„Čo prosím?“ pýta sa prísnym hlasom Wilmesová. „Vari sa netešíte?“

„Ale teším, teším,“ ubezpečuje ju Werner. Ibaže vec sa má tak, že koncom budúceho týždňa sa žením a nebudem v Hamburgu, ale trocha južnejšie, v romantickej polabskej oblasti Lüneburské lúky. Moju nastávajúcu tam nadchlo jedno gazdovstvo. Budeme sa brať tam.“

Doktorka zvraští čelo.

„Chápem. Takže mačací vrh v spomínanom termíne zjavne nevyhovuje vašim plánom. Neodporúčam vám však, aby ste nechávali mačku samu. Je nesporné, že väčšina mačiek nepotrebuje pri vrhu nijakú pomoc okolia. Ale môže sa stať, že niečo nepôjde tak, ako má, a vtedy by bolo dobré, keby bol niekto v strehu a privolal ma. Nechcem vám naháňať strach, ale iste ani vy nechcete riskovať, že by sa Odete alebo mačiatkam mohlo niečo stať.“

MŇAU!!! Nie. Rozhodne sa im nesmie nič stať! Vzrušene zoskočím zo stola a zadrapím sa do Wernerovej nohavice.

„Au, Winston! Čo si zošalel? Veď to bolí! Bláznivý kocúr,“ karhá ma Werner.

„Prečo bláznivý?“ zastane sa ma Kira. „Iba sa bojí o svoju priateľku Odetu. To je predsa celkom logické.“

Doktorka Wilmesová sa zasmeje. „Áno, naozaj to tak vyzerá. Ale mohli by sme to urobiť aj inak. Koncom týždňa prinesiete nastávajúcu rodičku do mačacieho penziónu alebo na veterinárnu kliniku. Potom budete môcť pokojne svadbovať. A keď sa vrátite, mačence už budú na svete.“

Teraz by som sa potreboval oprieť o môj škrabací strom. Veď toto je ten najhorší nápad, aký tu mohol odznieť. Nechcem tu nechať Odetu samu, ale rozhodne nesmiem chýbať ani pri tom, keď sa môj milovaný pán bude ženiť. Napokon, ide o rodinnú oslavu a také čosi SA NESMIE KONAŤ bezo mňa. Opäť zlostne zavrčím a potiahnem Wernera za nohavicu.

„Au, dočerta,“ zvýši hlas Werner a snaží sa nohu odtiahnuť, čo sa mu, pochopiteľne, nemôže podariť bez toho, žeby som ho poškrabal.

„Ten nápad s penziónom pokladá Winston za hlúpy,“ uškrnie sa Kira. „Nie div. Chce sa zúčastniť na svadbe, ale aj byť s Odetou. Bude to predsa rodinná oslava.“

Kira je jednoducho tá najlepšia. A vie mi čítať myšlienky. Na začiatku nášho kamarátstva sa nám totiž jednoducho istým nedopatrením vymenili telá. A tak potom nejaký čas bola ona nútená žiť ako mačka v mojej koži, kým ja zasa som v jej tele musel chodiť do školy. Otrasný zážitok! Ale vďaka tomu viem čítať. Spätnou zámenou sa to všetko napokon opäť dalo do poriadku, no ja som si aj po tomto zážitku svoju užitočnú, pre mňa však zvláštnu schopnosť udržal doteraz.

Werner sa na mňa zamyslene zahľadí.

„Možno máš pravdu, Kira. Čo myslíte, pani doktorka, mohli by sme tam so sebou vziať aj Odetu? Na to gazdovstvo… do celkom cudzieho prostredia. A hádam tam budú mať aj vrhový koterec, o akom sme sa bavili…“

Na počudovanie – doktorka prikývne.

„Samozrejme. Veď prečo nie? Nakoniec, cudzím prostredím by bol pre Odetu aj zvierací penzión. Dôležité je najmä to, aby mala nejaký kútik, kam sa bude môcť utiahnuť, a aby pri nej bola spoľahlivá osoba, ktorá na ňu dohliadne. Potom by malo všetko ísť hladko.“

Werner si povzdychne.

„Ale ako o tom presvedčím Annu? A babušku? Myslím, že obidve dámy majú určité vlastné predstavy o svadbe a mačací vrh do toho isto-iste nespadá.“

Bude to zrejme tak. Anna si totiž už niekoľko týždňov robila plány na tento slávnostný deň svojho života. Po celom byte sa nám povaľujú časopisy s usmiatymi tvárami šťastných dvojíc, pre ktoré bola kúpa obleku a svadobných šiat priam štátnickým aktom. A skôr než sa Werner a Anna rozhodli pre dané gazdovstvo, obzreli si prinajmenej päťtisíc iných hotelov a reštaurácií. No dobre, možno nie až toľko, rozhodne však veľa. To, že všetko musela odsúhlasiť aj babuška, im situáciu nijako neuľahčovalo, lebo Kirina stará mama vie riadne rýpať do ľudí. Zdá sa mi, že Wernerovi v poslednom čase dokonca pribudlo šedín. Toľko, ako mal môj otec Leroy of Riverbanks-Mulberry, ich síce ešte nemá, no už mu k tomu veľa nechýba.

„Ale no tak, Werner,“ upokojuje ho Kira, „nože sa o tom s Annou pozhováraj. Ty jej to už nejako rozumne vysvetlíš, veď mačky má rada. A s babuškou si hlavu nelám, ju si beriem na starosť ja. Keď sa s ňou porozprávam, nebude iste protirečiť. Uvidíš, že všetko dobre dopadne. Vaša svadba A AJ ten mačací vrh. Či už s vrhovým kotercom, alebo bez neho.“

Moja zlatá Kira! Má to celé pevne vo svojich rukách.

Prvé dojmy z gazdovstva Schulzeovcov-Naumannovcov

„Ja uže skazala vam, čto brať soboj košku ne chorošij nápad. Ten mačací penzión by bol lučše.“

Takto frflala babuška počas celej jazdy na Lüneburské lúky. Nepáčilo sa jej, že sme vzali aj Odetu. Na to, aby to prijala pokojne, Kirine presvedčovacie schopnosti nestačili. Dobre, že Werner nestĺkol ten vrhový koterec, aj tak by sa nám nevošiel do batožinového priestoru auta. A takto aspoň mohla mať Odeta pohodlie na zadnom sedadle už od začiatku jazdy. To síce nebola nijaká záruka hladkého priebehu, ale istota je istota, veď gravidnej môže prísť každú chvíľu zle. Odeta sa ničomu nepriečila. Babušku tieto veci síce nezaujímali, ale vedieť o všetkom predsa len musela, veď Anna je jej dcéra.

Babuška teda celou cestou hundre a rúha sa Bohu, že tento mačací vrh môže vážne prekaziť jej predstavu o vysnívanej svadbe milovanej dcéry.

Vlastne by celá táto od božieho riadenia závislá záležitosť mala byť pravdepodobnejšie v kompetencii pastorky Simony, Wernerovej sestry. Simonu však trápia skôr organizačné veci okolo príchodu, svadby a celkového priebehu v súvislosti s naším pobytom na gazdovstve.

Keď Werner konečne s autom zastane a Kira otvorí dvere, vyskočím von ako prvý, lebo mi je nevoľno z babuškinho sladkastého parfumu – nie div, že Odete už cestou prichádzalo zle a sťažovala sa, že napokon to ani nevydrží.

Uvoľnene sa nadýchnem, potom sa chcem opätovne zhlboka… a fuj… Čo za rybacinu to tu páchne?

Fuj!

To tu teda vyzerá! Po pravej strane sa parí z kopy hnoja, hneď za tým je dlhočizná stajňa, odkiaľ na nás zvedavo čumia hrivnaté konské hlavy. A tam obďaleč sa pred nami črtá trávnatá lúka. Na nej sa prechádza veľa-preveľa ďalších KONÍ.

Bŕŕ! Čo to má byť? Ja predsa nemám rád konský hnoj! Toto veru naozaj nie je miesto, kde by malo prísť na svet šesť ušľachtilých mačiatok. Veď čo si tie mladé pomyslia, keď sa tu rozhliadnu? Nie veru, potomkovia Winstona Churchilla, najdôvtipnejšieho a najchytrejšieho kocúra na svete, a prekrásnej mačičky Odety si nezaslúžia takéto nedôstojné prijatie na svet.

No dobre, naľavo to na gazdovstve ako-tak k svetu vyzerá a priľahlé budovy pôsobia udržiavaným dojmom. Len ten neznesiteľný, odporný sladkastý smrad, čo sa tu všade vznáša! Fuj, sardinkáňoš! Toto sa naozaj nedá zniesť.

Kira už medzitým zložila Odetu zo zadného sedadla a rozhliada sa po dvore. Obe sú priam unesené. Ale veď to nie je možné! Toto predsa vôbec nie je Kirin svet, je to mestské dieťa. Zvierací pach, hnoj, seno a slama, konské uši a vypúlené konské oči nemôžu predsa byť nič pre moju človečiu kamarátku Kiru.

A vôbec už nie prijateľné pre moju milovanú Odetu.

„Zlatko,“ zamňaučím jej, „som celkom zhrozený z toho, kde to vlastne sme. To mi musíš veriť.“ Rád by som ju ubezpečil, že si hneď dáme spiatočku. Len sa bojím, že bez Wernerovej dopravy by to už teraz mohlo byť pre Odetu priďaleko.

Pohľad na rozžiarenú Annu i Wernera vo mne začína vzbudzovať podozrenie, že im sa tu naozaj páči. Čo sa im dačo pomotalo v hlavách? Oni vari ten zápach necítia? Čo im tak asi napadne, keď si uvedomia, že si na svoj najkrajší deň života vybrali takéto miesto?

„Winston, teraz sa, prosím ťa, uvoľni. Ja sa tu cítim úžasne. Ten čistulinký vzduch, tie diaľavy! A tá zeleň! Vôbec si neviem predstaviť krajšie miesto, kde naše mladé uzrú svetlo sveta!“

Je to jasný prípad. Odetin pohľad je deformovaný tehotenskými hormónmi. Za normálnych okolností by bola rovnako zdesená ako ja. Inak ako materskými hormónmi si naozaj neviem vysvetliť jej žiariace oči a hravý mačací úsmev.

Teraz sa dokonca vymanila z Kirinho náručia. A Kira ju ešte aj nechala odbehnúť. Hej! Kira! Nemohla by si opäť zdvihnúť Odetu? Ten prach, po ktorom chodia jej nôžky, jej vôbec neprospieva.

Ale bohviekde je Kira mysľou! Je celkom očarená a Odeta ju teraz zjavne vôbec nezaujíma. Aj hlas sa jej, tuším, zmenil. Skrátka – nepoznávam ju. Pospevuje si: „Poníky, koníky, to je priam dojemne krásne!“ Čo sa to len s tou mojou Kirou porobilo?

Medzitým sa už Odeta šplhá na obrovský valcovitý stoh opretý o akúsi šopu bez dverí, ale Kira nič nepodniká, len si ďalej švitorí to svoje. „A čo myslíš, Werner, mohla by som si na niektorom koníkovi aj pojazdiť?“

Čo by som mal teraz skôr? Zastaviť Odetu, nech sa nešplhá na ten hnusný zaprášený a určite aj nesmierne pichľavý stoh, alebo odvracať Kiru od tých jej jazdeckých úmyslov?

Odeta mi však nenecháva priestor na rozhodovanie, ale pohybuje sa po stohu s obdivuhodnou eleganciou a ľahkosťou, hoci to jej terajšiemu objemu bruška vôbec nezodpovedá. Kire zasa Werner odpovedá, že na tú možnosť jazdy na koni sa musí opýtať gazdu. Pre mňa z toho vyplýva, že Kiru môžem na hrozbu, ktorá na ňu číha v konskom sedle, upozorniť aj neskôr a že teraz si musím vziať na paškál Odetu.

„Odeta, prosím ťa, okamžite zlez dole! Ani netušíš, čo všetko sa môže ukrývať v tom zaprášenom sene. Roztoče, blchy, bodavý hmyz… Nič, čo by mohlo prospieť tebe alebo našim mláďatkám.“

Ale Odeta bezstarostne mávne labkou. „Winston, uvoľni sa konečne! Tu hore je tak úžasne! Pofukuje tu ľahký vánok a to seno je také mäkké! Okrem toho som trocha vyčerpaná z cestovania a tu si môžem skvele odpočinúť. Nože buď taký láskavý a dožič mi to.“

Mňau! S tým rozhodne nemôžem nesúhlasiť. Lenže Odeta je nielen nesmierne krásna, ale aj nesmierne tvrdohlavá. A ak sa jej tam hore páči, zostane tam, aj keby som sa rozkrájal. Taká skrátka je a takú ju aj milujem. Aj keď je niekedy nesporné, že niečo viem lepšie ako ona, neuzná to. I tak som však nesmierne šťastný, že ju mám a že sa staneme rodičmi. Trvalo to dosť dlho, kým sa konečne rozhodla dať mi svoje srdce. Spočiatku ma totiž pokladala za ustráchaného domáceho kocúrika, za obyčajného bytového maznáčika. Chvalabohu, mojím superdetektívnym nasadením sa mi podarilo presvedčiť ju o tom, že v tomto smere predstavujem svetovú triedu. Spoločnými silami sme dostali za mreže aspoň piatich kriminálnikov, a to celkom bez podpory polície. Dospievam k záveru, že mi teraz neostáva iné, len sa učupiť k stohu a pohroziť jej tým, aké všakovaké nebezpečenstvá na ňu číhajú v týchto miestach. Ale ani to asi v jej prípade nestačí.

„Winston, prosím ťa, veď sa tu trochu porozhliadaj! Keď sedíš tam dolu a celý čas hľadíš na mňa nahor, jednoducho sa nemôžem uvoľniť.“

Sardinkáňoš! Prečo musí byť Odeta taká nerozvážna?! Ale – čo už, hádať sa s ňou nemôžem. Veď aj doktorka Wilmesová je toho názoru, že kotným mačacím dámam rozčuľovanie nerobí dobre.

A tak sa teda odtiaľto radšej stiahnem ja. Samozrejme, nie až tak, aby som stratil z dohľadu stoh, na ktorý Odeta vyliezla.

Pomalým krokom sa popri dlhočiznej stajni odtiahnem preč – a zrazu sa ocitám pri Kire.

„No čo, Winston, tiež si sa vybral na obhliadkovú vychádzku? Ja som vlastne pôvodne chcela pomáhať našim pri vypratávaní auta. Ale Werner s mamou i s babuškou sa už išli dnu prihlásiť a prevziať si kľúče. A tak som využila príležitosť a zašila som sa.“ Sprisahanecky na mňa žmurkne. Je pojašená, opojená šťastím a jej hlas mi znie cudzo.

„Ach, Winston,“ povzdychne si uveličene, „vždy som túžila byť na takomto mieste s poníkmi. Aj pre Odetu je to to pravé miesto. Môže priviesť na svet svoje potomstvo v čistej prírode, plnej zelene a na čerstvom vzduchu.“

Zagánim na ňu. „Čože? Kde je tu čistý vzduch, Kira? Veď tu odporne smrdí! A v zeleni číhajú tisícky nebezpečenstiev: hady, kobylky, červy, včely, muchy a katastrofálne množstvo bodavého hmyzu…“ Vyčítavo jej vymňaukávam všetky nebezpečenstvá, ale Kira je myšlienkami kdesi celkom ďaleko.

„Aha, pozri sa, Winston, vidíš tamtoho krásneho čierneho poníka na pastvine povyše nás?“

Tak ja jej tu prichádzam poradiť, aby sa držala bokom od týchto oblúd a ona k nim vystiera ruky, tľapká ich po hrivách a prihovára sa im.

„Hej, ako sa voláš? Ja som Kira a práve zažívam opojenie.“ Potom sa hlučne rozosmeje a začne ostro a prudko (rovnako ako oslovené zviera) fučať a prskať.

FUJ! ODPORNÉ!

Kira sa stále smeje a ja už začínam pochybovať o jej zdravom rozume. Takto sa nesprávala nikdy, odkedy ju poznám. Kira je predsa rozumné dievča s briskným umom. Má logiku superdetektíva. S tým, že by s ňou prostý pohľad na odporné zvieratá mohol urobiť čosi takéto, som vôbec nerátal.

A začína sa to zhoršovať. Zo stajne bez dvier práve vychádza snehobiely kôň s hlavou veľkou ako slon (dobre, slona som nikdy naživo nevidel, iba ak v televízii) a zastane pri zvernici hneď vedľa čierneho poníka.

„Ach, hej,“ pozdraví Kira priateľsky aj toto biele strašidlo. „A ty si kto?“

„Wally,“ zaznie odpoveď.

V prvej chvíli sa mi zazdá, že by kôň naozaj mohol hovoriť. Viem, šialené. Ale tento náhly presun z hamburského domu do smradľavej nížinnej oblasti môže naozaj podnietiť všakovaké šialené myšlienky.

Napríklad teraz sa pri nás z ničoho nič objavil akýsi mladík a priateľsky sa usmieva na Kiru. Následne jej zľahka podá ruku a predstaví sa: „Mimochodom, som Luki Schulze-Naumann. A tento čierny poník je Bulli.“

Kira sa zachichoce a tiež mu podá ruku. „Ach, Bulli, rozkošné meno pre poníka. Nuž, a ja som Kira. Cez víkend sa tu bude vydávať moja mama.“

Luki pokýve hlavou. „To som si aj myslel. Patríš teda k spoločnosti svadobčanov. Máš rada kone?“

Prv než mu Kira stihne odpovedať, on sám potrasie hlavou. „To bola ale hlúpa otázka, však? Jasné, že ich máš rada! Inak by si zrejme nepostávala tu na pastvine s Wallym a Bullim.“ Kira sa opäť smeje, a znova veľmi nahlas a prenikavo. Preboha, čo je to s ňou?

„Som blázon do koní,“ vysvetľuje Kira mladíkovi, „a teraz ma začalo zaujímať všetko o nich. Neviem zatiaľ skoro nič, každá drobnosť je pre mňa nová, ale túžim sa o nich dozvedieť čo najviac. U nás v Hamburgu vídať totiž kone len zriedka. Aspoň tam, kde ja bývam. A pritom odjakživa túžim jazdiť na koni.“

Lukiho zjavne teší Kirin záujem o kone a navrhne jej: „Keď chceš, môžem ti ponúknuť malú jazdeckú lekciu. Máme tu na tento účel zopár špeciálnych cvičných poníkov a koní.“

Kirine oči sa rozžiaria, akoby v nich mala prskavky. „To naozaj? To by si urobil?… To je úžasné!“

Keď Luki prikývne, Kira sa ho vypytuje ďalej. „A Bulli nie je náhodou jeden z tých cvičných? Možno by som si mohla zajazdiť hneď na ňom.“

Teraz však Luki pokrúti hlavou záporne.

„Bohužiaľ, to nejde. Na ňom jazdí len Lina, dcéra našich susedov. A nie je to cvičný poník. Bulli je totiž naozajstný šampión, zúčastnil sa dokonca aj na celonemeckých pretekoch.“

„Ach!“ Kire sa rozšíria oči a mne sa trochu uľaví, keďže moja kamarátka nemôže jazdiť na tomto čiernom poníkovi. To sa mi totiž nezdá dosť bezpečné.

Nie celkom bezpečný mi pripadá aj hluk, ktorý mi dolieha do uší zľava. Je to rachot či šuchot? Nie, to je klepot! Je to klepot množstva malých kopýtok či nôžok. Veľmi zvláštne.

Zvuk vychádza z obrovskej haly, na ktorej je nápis JAZDIAREŇ.

Kira sa medzičasom celkom zahĺbila do rozhovoru s Lukim, a tak som sa rozhodol trochu podísť k miestu, odkiaľ prichádza hluk.

Pomaly sa ta zakrádam, hoci práve som začul, ako sa Luki pýta Kiry: „To zviera bez vôdzky, čo ťa všade sprevádza ako pes, je tvoj kocúr?“

Čože? Psovi podobné zviera bez vôdzky? No, pardon! Som ušľachtilá mačka a vyprosujem si, aby ma niekto porovnával s dákym psom.

„Áno, to je Winston a nie je môj, ale patrí Wernerovi Hagedornovi, maminmu ženíchovi, vlastne už čoskoro môjmu otčimovi. Tým chcem povedať, že onedlho bude Winston aj môj…“ Potom sa Kira na chvíľu odmlčí a následne dodáva: „Myslím však, že Winston patrí sám sebe. Žije u nás a je to môj priateľ. A zistila som, že nás práve teraz počúva.“

Presne tak – konečne opäť poznávam moju Kiru.

Opatrne prejdem k jazdeckej hale. Zľava i sprava sú záhony pestrých kvetov a medzi nimi úzka ulička. Dvere sú pootvorené. Ako nimi prechádzam, zrazu ma ovanie chladný vzduch z protiľahlej strany. Zacítim pach kože a zatuchnutej zeminy. To všetko zmiešané dokopy.

Obzerám sa navôkol – a zrazu jasne vnímam blížiaci sa dupot. Len-len stihnem uskočiť – takmer som sa dostal pod kopytá bezohľadného hnedáka, čo divo cvála naprieč halou. V sedle mu sedí mladá žena, ktorá nevyzerá práve šťastne. Koňom sa nerozumiem a ani sa nechcem, ale vo výrazoch človečích tvárí sa vyznám až pridobre. A toto je výraz mimoriadne panický.

Tento kôň sa splašil, ako odhadujem. A odhadujem ešte aj to, že táto mladá žena si tak skoro do sedla nesadne. Hnedý kôň sa nielenže šialene točí v kruhu, ale robí ešte aj akési divé premety. Napadá mi, že by som sa teraz mohol so smrteľnou odvahou hodiť koňovi do cesty a prinútiť ho, aby zastal, ale to určite nie je ten najlepší nápad. V blízkom čase sa predsa mám stať otcom a rád by som sa toho dožil. Správať sa tak bezhlavo a divoko ako ten hnedák by znamenalo doslova skazu. Zostáva mi jediné – vyburcovať na pomoc Kiru a toho Lukiho. Rozbehnem sa k nim.

Kira a Luki sú stále pri Wallym a Bullim a ostošesť debatujú. Začnem sa Kire motať popod nohy a mňaukám pritom tak alarmujúco, ako sa len dá. Vzápätí skočím nazad do haly. Kira to hneď pochopí a beží okamžite za mnou. Aj Luki, ako predpokladám.

Na miesto činu dobiehame zadychčaní a práve vo chvíli, keď hnedák poľavil v cvale a mladá žena vyletela zo sedla ponad jeho hlavu. Prevalila sa na zem a dopadla na zadok. Aj hnedák zastal a tvári sa, akoby sa nič nestalo.

„Lina, preboha, ublížila si si? Mám privolať pomoc?“ kričí Luki a beží k nej.

Ona len pokrúti hlavou a s Lukiho pomocou vstáva zo zeme. „Nie, všetko je v poriadku a ani neviem, čo sa to vlastne s Rikom porobilo. Musel niečo zazrieť a to ho vyplašilo.“

Sardinkáňoš, a mňa práve začal svrbieť môj kocúrí nos. To niečo signalizuje. Čo mohlo byť príčinou tejto nehody? Alebo kto? A čo spôsobilo ten čudný zvuk, ktorý som predtým zachytil?

Podozrivé, veľmi podozrivé…

Upozornenie, ktoré treba brať vážne

Vedel som, že týmto hrivnatým príšerám neradno dôverovať. Aj keď niekde čo len švihnú chvostom, treba vziať nohy na plecia, nech by to bolo hoci aj na jazdeckej dráhe, ako pred chvíľou ukázal príklad smoliarky Liny, hoci nakoniec šťastne dopadla na zadok.

Rád by som dúfal, že sa teraz Kira poučila a že bude od týchto kopytníkov bočiť. Pokiaľ ide o mňa, len som sa utvrdil v presvedčení, že kone sú celkove nebezpečné.

Na to, aby som teraz tento zážitok pustil z hlavy, nesmel by som byť Winston Churchill, syn ušľachtilého kocúra Leroya of Riverbanks-Mulberryho. Tie zvuky, ktoré som začul krátko pred incidentom, mi poriadne rozdráždili môj kocúrí detektívny noštek. Okrem toho aj Lina spomenula, že krátko predtým, ako Rika pochytil ten hrozný amok, zazrela akýsi čudný tieň. Pre mňa to jednoznačne znamená, že tu ide o nejakú sabotáž.

Len čo Luki s Kirou a s pokrivkávajúcou, mierne jazdecky rozkročenou Linou a ešte stále trochu peniacim zdiveným Rikom vyšli z jazdiarne, rozhodol som sa tu ešte trochu poobhliadať po detailoch. Veď ktohovie, či po tom sabotérovi predsa nezostali nejaké stopy. Obozretne sa pustím po stopách popri mantineli a čuchom rozlišujem rozmanité pachy. Ten či onen je mi povedomý, iný zasa celkom neznámy. Ako svetaskúsený kocúr však prichádzam pomerne rýchlo na to, že tu ide o vône rôzneho pôvodu a ani nie vždy vzácne.

Musím pripustiť, že je tu veľa stôp po mačkách. Je však možné, že by tým sabotérom mohol byť daktorý z mojich kolegov? Úprimne povedané: také čosi si vôbec neviem ani len predstaviť, keďže ten pach nesvedčí jednoznačne o mačkách. A okrem toho…

Moje úvahy preruší zakňučanie:

„A ty sa tu prečo potĺkaš, há?“

Pohotovo sa otočím doprava a upriem pohľad do smeru, odkiaľ prišlo to zakňučanie. Na mantineli sedí tučný sivý kocúr, ktorý o seba zjavne dostatočne nedbá. Srsť má naježenú a kde-tu splstenú. Ľavé ucho mu odstáva a pravé má zastrihnuté. A ak sa nemýlim, aj mu niečo z neho chýba.

„Dobrý deň, volám sa Winston Churchill,“ predstavím sa priateľským tónom a bez akéhokoľvek náznaku nadradenosti.

Zanedbaný sivý kocúr prižmúri oči. „To nie je odpoveď na moju otázku,“ zavrčí na mňa.

„Ale je to vec slušnosti,“ odpapuľujem mu.

„Čo?“ odpovedá mi na to ďalšou otázkou sivý kocúr.

Preboha, vedel som síce, že od týchto dedinských mačiek toho veľa očakávať nemôžem, ale to, že môžu byť až takéto neokrôchané, mi veru nenapadlo.

Pokračujem vo vecnom kvázirozhovore: „Deje sa tu voľačo? Nevšimol si si tu náhodou niečo zvláštne? Nezačul si nejaké divné zvuky? A nezbadal si nejaký tieň, lepšie povedané: pôvodcu niečoho?“

Sivý kocúr sa na mňa zahľadí, akoby mi bol na mojom vznešenom kocúrom čele vyrástol roh. „Čo si spadol z traktora? A prečo sa vyjadruješ tak nabubrano?“ Ten drzáň ma tu ešte aj uráža! Ignorujem ho a opäť sa sústreďujem na svoj prieskum. Neprichádza mi na um nič, na čo by som sa mohol tohto neotesaného hulváta opýtať. Aj keby sa chytil na niečo ako je rozhovor, asi by som nič nepochopil. Spoločenské senzory, intuícia i inštinkty akoby mu pod ťarchou rokov zdegenerovali.

„No mimochodom, ja ešte stále čakám na tvoju odpoveď, pán kolega,“ zavrčí na mňa odrazu.

Mám mu teraz začať vysvetľovať, že my dvaja nijakí kolegovia nie sme? Už aspoň tisíc rokov nie. Ale to by bola úplná strata času.

„Ako som už povedal, volám sa Winston Churchill. Som tu aj s mojimi ľuďmi na gazdovstve Schulzeovcov-Naumannovcov. Môj pán je profesor Werner Hagedorn a cez víkend tu bude mať svadbu. Jeho nevestou je Anna Kovalenková, Kirina mama. Som tu teda na gazdovstve ako hosť a už nemám čas baviť sa tu s tebou.“

Tak, povedal som mu to zrejme dosť jasne, konštatujem sám pre seba a odvrátim sa od sivého kocúra. Okrem toho dospievam k záveru, že i ja som si svoje odpovede na toto vypočúvanie mohol vopred dáko sformulovať. Kým sa ten sivý s jeho prihlúpnutými očkami stane trocha zhovorčivejším, stopa vychladne a nebudem sa môcť na nič podstatné sústrediť.

„A kam teraz ideš?“ zakričí za mnou sivý kocúr, keď sa chystám odísť z jazdiarne.

Do toho ho síce nič nie je, určite nič, ale ja som vznešený kocúr so slušnými spôsobmi, a tak sa na momentík vo dverách ešte zastavím.

„Je tu akési prítmie. Idem teda k tým svojim ľuďom, aby som odobril naše ubytovanie.“

Niežeby to ten sivý bol pochopil tak, že počas môjho pobytu budem v tejto smradľavej krajine bývať tiež ako on, v zaprášenej stajni spolu s otravnými pavúkmi niekde na sene. Kým mi uštedrí jedovatú odpoveď, ešte nado mnou pokrúti hlavou: „Počúvaj, ty nadutec, ty šibnutý mestský kocúr, vedz, že my vidiecke mačky držíme spolu. A tak poriadne napni uši, ty trafený snob, a počúvni moju radu.“

A hneď pokračuje: „Už nejaký čas nám tu robí neplechu nepríjemný lovec, ozbrojený nepriateľ mačiek. Prišli sme na to, ale dôkazy nemáme. Pre teba to znamená iba toľko, aby si sa len naďalej pekne držal pri tých svojich uhladených a nafúkaných ľuďoch, nepripustil si nijakú manikúru pazúrov a neobetoval pre nich jeden zo svojich siedmich životov.“ Nato kocúr zmizol a ja som tam zostal stáť ako omráčený.

Jeho slová aj celé to varovanie ma dosť vyviedli z miery. Fakticky som si teraz vlastne uvedomil, že som na tom stohu slamy nechal Odetu samu a bezbrannú a vybral som sa po akejsi stope, po ktorej ma ani nič nie je. Mne naozaj môže byť jedno, prečo sa Riko splašil. Ako víchor vybehnem z haly, aby som sa pridal ku Kire, Lukimu a tej dievčine. V trojici ešte stále stoja na pastvine a bavia sa. Vedľa nich sú Wally a Bulli. Kira žiari šťastím, akoby bola v siedmom nebi. Mám tušenie, že témou ich rozhovoru je ešte stále otázka jej jazdenia. Ale ani do toho sa nejdem miešať. Veď zatiaľ na koňa nevysadla a ja ešte budem mať príležitosť dohovoriť jej.

Teraz musím však čím skôr bežať za Odetou a postarať sa, aby bola v bezpečí. A hoci som toho sivého kocúra nebral celkom vážne, nerád by som riskoval.

„Odeta, hej, Odeta, ako sa ti vodí? A čo naše mladé? Všetko v poriadku?“ kričím už z diaľky smerom k stohu.

Darmo však čakám odpoveď. Všade je ticho.

Srdce sa mi rozbúcha a bolestne mi stiahne žalúdok. Dúfam, že sa jej nič nestalo.

Sardinkáňoš, prečo som ju len nechal samu? Ako som to mohol urobiť?! Najradšej by som si teraz obhrýzal chvost.

Za okamih sa ocitám na stohu. Tam, našťastie, okamžite zazriem moju krásnu Odetu. Skrútená do klbka leží na stohu a spí. Tvár má celkom uvoľnenú, a ak sa nemýlim, usmieva sa. Určite sa jej sníva o mne alebo o našich šiestich mláďatách, ktoré onedlho prídu na svet.

Opatrne si sadnem vedľa nej a zaumienim si, že ju už ani na sekundu neopustím. Zamyslím sa nad tým. Vtom sa ozve známy šramot – nabíjanie loveckej zbrane.

Okej, zvuk takéhoto nabíjania veľmi nepoznám, u nás často také čosi nepočuť. Pravdupovediac, ešte som nabíjanie zbrane nepočul nikdy. Ako svetaskúsený kocúr si to však viem predstaviť.

„Winston?“ ozve sa ospanlivý šepot vedľa mňa. „Sedíš tu už dlhšie?“

Odeta sa pôžitkársky natiahne. Oči má ešte rozospaté, ale už je hore.

„Len chvíľku, drahá, nie dlho,“ odvetím jej.

Natiahne ku mne jemnú labku.

„No keď spím, vtedy na mňa dohliadať nemusíš.“

Mám jej povedať, že práve to momentálne musím? Nie, nebudem ju nijako znepokojovať. Odeta sa teraz musí v plnej pohode pripravovať na príchod nášho potomstva – a to na bezpečnom mieste.

„Odeta, teraz, keď si opäť hore a pokojná, zváž, či by sme nešli radšej dnu. Werner a Anna sa už určite ubytovali a navrhoval by som, aby sme išli do izby ku Kire.“

Zdvihnem sa a očakávam, že to isté urobí teraz aj Odeta, ale ona mi odmňauká: „Nie, Winston, naozaj nie. Ja chcem zostať vonku. Nemusí to byť bezpodmienečne tu na stohu, ale dovnútra rozhodne nejdem.“

Cítim, ako mi z toho stúpol tlak. „Ale… to teraz myslíš vážne, Odeta?“

Odeta mi na to odpovedá oddaným pohľadom. „Áno, Winston, celkom vážne. Pokladám to za dobrý nápad. Nech naše mláďatá prídu na svet na slame, v prírode, nech cítia voľnosť.“

Razantne pokrútim hlavou. „Nie! Azda ani nevieš, koľko všakovakej hávede je všade naokolo. Toto by ti neschválila ani Kira. Ani Werner. A ja už rozhodne nie. Nie, Odeta, ty teraz pôjdeš pekne so mnou dovnútra.“

Odeta sa naozaj zodvihne zo slamy. Ale nie preto, aby so mnou odkráčala k ubytovni. Zabočí doprava a tacká sa k najbližšej stodole s pootvorenými dvierkami.

„Odeta!“ skríknem vyburcovane. Čo máš teraz v úmysle? Prečo tam chceš ísť?“

„Pred chvíľou som ti to jasne vysvetlila, Winston,“ odpovedá mi vzdorovito. „Teraz totiž jasne cítim, že tie mladé už na seba nenechajú dlho čakať. A tak si hľadám pokojné a útulné miestečko.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Winston: Medzi mačkami a myšami.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.