Kovářské pohádky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ilona Fišerová

Kovářské pohádky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Jak Václav koval ohnivého koně

V jedné vsi u staré lípy stála pěkná kovárna. Kladívka celý den zvonila o kovadlinu a nejedna panenka se před vraty ráda zastavila a zvědavě nakukovala dovnitř. Se starým kovářem tu totiž pracovali jeho tři synové — Václav, Jura a Ondra — chlapci jeden pěknější než druhý. Svaly na nich jen hrály a tváře zářily úsměvem.

Jenom starému kováři poslední dobou do smíchu příliš nebylo. Věděl, že čtyři kováři na jednu kovárnu jsou moc, a dělalo mu to těžkou hlavu.

Jednoho večera seděl pantáta kovář v kovárně a zamyšleně hleděl do ohně. Vtom z plamenů vyběhl mužíček. Mrňous, že ho skoro vidět nebylo, ale čipernější než ještěrka. Jiskřičky mu odletovaly od střevíců. Hup! — vyskočil před kováře.

„Že uhodnu, co tě trápí!“

„Fuj, rarachu! Který čert tě poslal? Už dlouho jsem se ničeho tak nepolekal!“ zaláteřil kovář.

„Lekáš se, protože máš hlavu plnou starostí! Pokud budeš chtít, pomohu ti!“ nabízel se mužíček.

„A kterýpak ty jsi?“ vyptával se kovář nečekaného hosta.

„Jsem Ohniváč a spravuji všechny plameny, ohně i ohýnky, co jich na světě jenom je. Pokud se, kováři, nebojíš, pošli mi svého nejstaršího syna do služby. Poslouží-li mi dobře, dám mu tolik dukátů, že si bude moci zařídit svoji kovárnu!“

Kovář se zamyslel: „I to víš, že ti Václava pošlu. Ještě se nenarodil kovář, který by se ohně bál!“

Ohniváč se zaradoval a řekl kováři, že bude jeho syna čekat zítra v pravé poledne za lesem u tří osamělých skal.

Než se starý kovář otočil, byl Ohniváč tentam. Jak se objevil, tak v plamenech zase zmizel.

Ráno se Václav vypravil na cestu. Byl zvědavý, co mu služba u podivného mužíčka, o kterém mu otec vyprávěl, přinese.

Už bylo skoro poledne, slunce pálilo a Václav dostal žízeň. Rozhodl se, že se poohlédne po nějaké vodě. Netrvalo dlouho a narazil na studánku. Chtěl se napít, ale nemohl. Vody tu bylo sotva do náprstku. Václav si všiml, že pramínek dusí tři veliké kameny.

Co bych byl za siláka, kdybych si neporadil s pár kameny, pomyslel si Václav a hned se pustil do díla.

Nebyla to lehká práce a trvala déle, než kovář tušil. Václav se lopotil, hekal a ztěžka oddychoval, ale všechna námaha stála za to. Když uvolnil poslední kámen, sotva stihl vylézt. Tak rychle se křišťálový pramínek dral ven. Žíznivý mladík nabral plnou dlaň vody a zhluboka se napil. Vtom se objevila krásná panenka. Křehoučká, že by jí i vítr ublížil.

„Kdo jsi?“ vydechl překvapený kovář.

„Jsem studánková víla,“ poklonila se panenka, „přišla jsem ti poděkovat za pomoc. Sama bych svou studánku nikdy nedokázala vyčistit. Chvíli počkej, zasloužíš si odměnu,“ mrkla a ponořila ruku do studené vody. Když ji vytáhla, držela v dlani tři ledové květy.

„Tu máš, vezmi si je. Kdykoli se některý z květů promění ve vodu, přijdu a pomohu ti, ať jsi kdekoli!“

Mladý kovář si s poděkováním křehké květy vzal a dobře je schoval.

Slunko už stálo vysoko nad hlavou a Václav pospíchal za Ohniváčem. Však měl nejvyšší čas! Mužíček ho zdálky vyhlížel.

„Jsem rád, žes přišel,“ přivítal kováře. „Můj kůň potřebuje nové podkovy. Dokážeš-li ho okovat, dostaneš tolik zlata, že si budeš moci pořídit svou kovárnu. Pokud však práci nestihneš do zítřejšího rána, zůstaneš u mě navždy a budeš mi sloužit!“

„Nic těžšího už mě nečeká?“ zaradoval se Václav. „Koní jsem okoval stovky.“ A když uviděl malinkého poníka uvázaného uvnitř skály, málem se dal do smíchu. Koník nebyl vyšší než největší pes od nich ze vsi, a navíc se tvářil jako učiněný beránek.

To bude práce sotva na hodinu, pomyslel si Václav a hned se pustil do díla. Nejdřív si ukoval malé podkůvky. Koník tiše stál a klidně pozoroval kováře při práci. Jen co se však Václav s první podkovou přiblížil, začaly ze zvířete šlehat plamínky. Nejprve malé, potom větší a netrvalo dlouho a z klidného koníka se stal bujný oř. Hříva i oháňka mu plály oranžovým plamenem. Václav, od malička zvyklý na kovářskou výheň, si nejprve z ohně nic nedělal, ale za chvíli nebylo možné se pro žár ke koníkovi ani přiblížit, natož se ho dotknout.

Zoufalý kovář právě přemýšlel, jak by koníka zchladil, aby mohl dokončit rozdělanou práci, když mu na ruku stekla kapka vody. Žár z koníkovy hřívy rozpustil první z ledových květů, na které Václav málem zapomněl.

V tu ránu stála studánková víla po Václavově boku. Na nic se neptala, foukla do dlaně a kouzlem přičarovala vodní vlnu, která jako hřebínkem pročesala koníkovu hřívu a na chvíli ji uhasila.

„Teď rychle pracuj! Za chvíli se koník zase rozhoří,“ poradila ještě Václavovi a byla pryč.

Jaké bylo Ohniváčovo překvapení, když ráno uviděl svého koně okovaného. Nohy s podkovami mu jen hrály a mladý kovář vedle spokojeně spal.

„Vstávej,“ šťouchl do něho rozmrzelý Ohniváč, „a naber si v truhle tolik zlata, kolik uneseš.“

Václav nečekal, až si to Ohniváč rozmyslí, rychle si vzal zaslouženou odměnu a spěchal domů.

V kovárně se Václav otci i bratrům pochlubil, co si u Ohniváče vydělal. Každému z bratrů dal na památku po jednom ledovém kvítku, ale o tom, že bez jejich kouzla by úkol nesplnil, raději pomlčel. Nechtěl tatínkovi a bratrům přidělávat zbytečné starosti.

U tří osamělých skal seděl zamračený Ohniváč a hudral: „Tak šikovného služebníka jsem si nechal utéct! No, ještě uvidíme. Václav nebyl poslední zručný kovář na světě! Brzy se vypravím za pantátou kovářem a poprosím ho, aby mi poslal do služby Juru.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kovářské pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.