Kuba nechce číst

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Petra Braunová

Kuba nechce číst – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kuba zlobí

„Kubo!“ ozývá se ze dvorku. „Kubíku! Kde jsi?“ Babička volá. „Kubo!“

Kuba sedí na půdě docela potichoučku. Ani nepípne. O nohy se mu otírá černý kocour Mikeš.

„Kubo!“ ozve se táta.

„To jsem blázen,“ babička je trochu polekaná. „Vždyť tu teď byl! Bral si další vdolek.“

Kuba sedí v koutku půdy a zamyšleně olizuje z vdolku povidla. Má se ukázat – nebo ne?

„Propána, snad se mu něco nestalo?“ slyší babičku.

Kubovi je babičky nakonec líto. Vykoukne z vikýře.

„Já jsem tady!“ zavolá.

„Kubo!“ Táta i babička zvednou hlavu. „Co tam děláš? Polez dolů.“

Kuba se ale nehýbá.

„Nepolezu!“ zamračí se. „Já nikam nepojedu.“

Táta Kubovi zahrozí prstem. „Nezlob, nebo si tam pro tebe dojdu.“

Kuba se mračí. Ani se nepohne. Sedí ve vikýři a kouká na dvorek. Na překvapenou babičku, tátu i Ajaxe. Ajax vrtí ocasem a má vyplazený jazyk. Zvědavě hledí na svého kamaráda Kubu. Je mu divné, že je takhle vysoko. Ve vikýři se objeví Mikeš. Ajax blafne. Rád by Mikeše prohnal, avšak ten se mu z té výšky jenom posmívá. Dobře ví, že Ajax na půdu nevyleze.

„Kubo, slez. Tatínek si pro tebe přijel. Ty nejsi rád?“ povídá babička.

Kuba sedí ve vikýři a mlčí. Neví, jestli je rád, že táta přijel. Byl by rád, kdyby přijel jen tak. Ale táta nepřijel jen tak. Přijel, aby ho od babičky odvezl. Proto Kuba není rád. Končí léto. Zítra začíná škola. A do školy se Kubovi vůbec nechce.

„Maminka na tebe čeká. Stýská se jí,“ řekne táta.

Kuba sedí a stále mlčí. Po mamince se mu také stýská. To je pravda. Však ji už neviděl celých čtrnáct dní, co je u babičky. A to je pro takového malého kluka, jako je on, dlouho. Babičku má moc rád, ale maminku víc.

Maminka vypadá jako víla. Je krásná. Tančí v divadle. Ano, Kuba cítí, že se mu po mamince moc stýská. Ale když ho táta odveze domů, bude muset chodit do školy. Kdyby zůstal u babičky, nikam by nemusel. Ve vesnici, kde babička bydlí, není škola.

Táta se objeví na půdě. Usedá do vikýře vedle Kuby. Obejme ho kolem ramen. „Co se děje?“ zašeptá.

Kuba se o tátu opře. Tátu má také moc rád. Je vysoký a silný. Pracuje na stavbě. Má velké ruce a sílu jako lev. Kuba ví, že ho táta vždy ochrání. Ale ochrání ho před školou? Tomu jako by táta vůbec nerozuměl.

„Musíme jet. Zítra začíná škola,“ povídá.

Ach jo. Kuba mlčí. Vypadá to, že před školou neuteče! Zhluboka si povzdychne. Podívá se na tátu. „Já do školy nepůjdu.“

Táta překvapeně nadzvedne obočí. „Prosím?“

„Já do školy nepůjdu,“ opakuje Kuba. „Nechci!“

Tentokrát se zamračí táta. „Proč?“

Kuba neodpovídá. Bojí se, že když otevře pusu, rozbrečí se. A kluci přece nepláčou.

Táta to však na Kubovi pozná. Pohladí ho po hlavě. „Já vím, já jsem se školy taky bál. Ale nedá se nic dělat. Do školy se musí. A brzy poznáš, že se nemáš čeho bát.“

Táta a Kuba slézají z půdy. Ajax radostně zaštěká. Babička se usmívá. Podává Kubovi balíček. „Tady máš vdolky na cestu.“

Táta s Kubou nasedají do auta. Babička si otírá oči. Ještě jednou k sobě Kubu přitiskne a dá mu pusu. Má ho ráda. Je to její jediný vnouček.

„Školy se neboj! Rok uteče jako voda. Přijeď zase na prázdniny! Budeme tě tu čekat!“

Ajax kývá ocasem. Na plotě se uvelebil Mikeš. Ano, budou tu čekat, zamrouká.

Kuba mává z okna vozu. Babiččina chalupa je čím dál menší. Kuba se přestane ohlížet a dívá se dopředu. Škola se blíží. Ach jo.

Kubovi je špatně

„Co je ti, Kubíku,“ šeptá maminka a tiskne synka k sobě.

Kuba sedí na posteli, vykoupaný a v pyžamu. Nedaří se mu usnout. Není mu dobře.

Maminka mu položí ruku na čelo. „Horečku nemáš. Co tě bolí?“

Kuba sedí jako hromádka neštěstí. Bolí ho břicho a hlava a oči a snad i celé tělo. Ani nevečeřel. Opírá se o maminku. Ta si ho celá utrápená prohlíží.

„Tak pojedeme k doktorovi?“ zašeptá.

Kuba rychle zakroutí hlavou. K doktorovi ne! Ještě by mu píchl injekci, jako když byl v zimě nemocný. A to Kuba nemá vůbec rád!

„Tak co s tebou?“ Tatínek nad nimi stojí, ruce v bok.

Kuba hledí do země. Rád by to řekl nahlas, ale jak? Je mu špatně, protože se bojí školy. Na stole už leží aktovka s penálem a tužkou. V plátěném pytlíku čekají nové bačkory. Zítra je první školní den!

Kubovi je špatně při pomyšlení, že se ho paní učitelka na něco zeptá a on nebude umět odpovědět! Všechny děti se mu budou smát! A co je nejhorší – Kuba neumí číst ani psát! Kdo chodí do školy, musí umět číst a psát! Říkali to přece starší kluci z domu, kde bydlí. A on to neumí. Pozná už některá písmenka, ale strašně se mu pletou. Podepsat se také umí, ovšem jenom tiskacími písmeny a velmi ošklivě. Paní učitelka se bude určitě zlobit. Bude si myslet, že je hloupý! Kuba už to nevydrží. Oči ho pálí čím dál víc. Rozpláče se.

„Kubo!“ vykřikne maminka. „Co se děje?“ Vyděšeně se obrátí na tatínka. „Něco mu je! To přece není jen tak!“

Táta si ke Kubovi přiklekne. Hledí mu zblízka do očí.

„Proč pláčeš?“ zeptá se ho. „Když nám neřekneš, proč pláčeš, nemůžeme ti pomoct.“

„Já… já nechci jít do školy.“

Je to konečně venku. Maminka s tátou překvapeně vykulí oči. Kupodivu se usmějí.

„Myslel jsem si to,“ povídá táta. „Ale proč? Proč se tak bojíš?“

„Já… já neumím číst,“ vzlyká Kuba. „Paní učitelka se na mě bude zlobit!“

„Ale jdi ty? Kdo ti to říkal? To přece nemusíš umět!“ utírá mu maminka nos. „Žádný prvňák na začátku neumí číst!“

„To není pravda!“ vyhrkne Kuba. „Martin umí. A Johanka taky.“

Ano, to je pravda. Některé děti ze školky se naučily číst dřív než ve škole!

„Ale to opravdu není nutné,“ konejší ho maminka. „Ve škole se budete učit všechno od začátku. Číst i psát. Pěkně pomalu. Docela jistě se to naučíš.“

„Nenaučím,“ bulí Kuba. „Kluci říkali, že je to strašně těžké!“

„To není žádná věda,“ kroutí maminka hlavou. „Naučili se to ostatní, naučíš se to i ty. Žádný učený z nebe nespadl.“

Kuba se pomalu uklidňuje. Přestává plakat. Maminka má jistě pravdu. Nechá se uložit do postele a přikrýt peřinou. Pod polštář si vsune oblíbeného plyšáka Žluťáka. Maminka mu dá pusu. Tatínek ho pohladí po hlavě.

„Ničeho se neboj. Nejsi přece sám, kdo jde zítra poprvé do školy. Prvního září se chystají do tříd děti na celém světě! Číst a psát se musí naučit každý.“

Maminka s tatínkem odcházejí z pokoje.

„Mami!“ zavolá náhle Kuba. „Já mám hlad!“

Ano, má hrozný hlad. Vždyť ze samého strachu nevečeřel.

„Ty zlobíš,“ povzdychne si maminka.

V kuchyni mu podá poslední vdolek, který zbyl od babičky. Studený už není tak dobrý, ale Kuba se s chutí do něho zakousne. Kynuté vdolky s povidly, jaké peče babička, jsou nejlepší na světě.

„A honem do hajan,“ vyhání ho táta z kuchyně.

„Počkat – ještě vyčistit zuby!“ pohrozí prstem maminka.

„Já už si je přece dnes večer čistil,“ namítne Kuba.

„A kdo teď snědl vdolek? Zuby si čistíme po každém jídle!“

Maminka jako přísný policista stojí u dveří koupelny a čeká, až se Kuba umyje.

„A teď už doopravdy rychle na kutě. Je hromada hodin. Ráno se neprobudíš!“ posílá ho do postele. „V létě jsi byl zvyklý povalovat se v posteli, to jsem na tebe zítra zvědavá. Probudím tě už v sedm hodin!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kuba nechce číst.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.