Zákon svorky 6:
Psia hrmavica

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatros.sk

www.albatrosmedia.sk

Erin Hunterová

Zákon svorky 6: Psia hrmavica – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

S mimoriadnou vďakou Inbali Iserlesovej
Pre Noaha Alexandra

PROLÓG

Šťastko sa s myknutím zobudil a vyskočil na všetky štyri. Po chrbte sa mu prevalila vlna strachu a stiahlo mu hrdlo. Zakrútila sa mu hlava a túžil sa rozbehnúť preč, no nemohol. Preletel pohľadom po kovových mrežiach, ktoré mu stáli v ceste.

Vo vzduchu visel pach ďalších psov a bolo počuť ich vydesený štekot a kňučanie. Šťastko sa zmätene otrepal. Toto miesto mu bolo povedomé…

Dom pascí! Ako sa v ňom mohol opäť ocitnúť? Otočil sa k najbližšej klietke, zúrivo zavetril a hľadal Strelu. Vzápätí zacítil jej upokojujúci priateľský pach a zachveli sa mu fúzy.

„Strela? Strela, niečo sa blíži. Niečo zlé.“

„Ja viem, tiež to cítim! Čo sa deje?“ zaštekala a v jej hlase zaznela panika.

Šťastko sa vrhol prednými labkami na drôtenú sieť v dvierkach klietky, no ani to s nimi nehlo. Z klietok postavených pozdĺž steny sa ozývalo rozmanité kňučanie. Bolo to úplne rovnaké ako predtým – všetci boli v pasci.

„Strela!“ zaštekal. „Už sa to zasa deje! Veľké zavrčanie sa vrátilo! Cítiš to?“

Počul, ako sa Strela hýbe vo svojej klietke a ako sa tlačí ku kovovej stene, ktorá ich delila. „Veď to už bolo, Šťastko,“ zafňukala. „Už sa to stalo. Nemôže sa to predsa zopakovať.“

Napriek zdeseniu v Strelinom hlase ho jej slová upokojili. Strela má pravdu, Veľké zavrčanie už bolo a my sme ho prežili. Tentoraz sa nemusíme báť – je to len zlá spomienka.

Zem sa začala triasť a odkiaľsi zhora sa ozval praskot a syčanie trhajúceho sa tvrdého kameňa. Ostatní psi začali vydesene zavýjať a pach ich strachu sa takmer nedal vydržať.

Šťastko ich prehlušil hlasitým zaštekaním. „Máš pravdu, Strela! Už sa to stalo a nemôže sa to stať druhý raz!“ Hlas sa mu triasol od neistoty. „A keby aj áno, naposledy sme unikli. Prežili sme!“

Opäť čosi prasklo a zo stropu začal padať prach. Takmer oslepený Šťastko zúrivo zažmurkal, aby ho dostal z očí.

„Toto je však iné ako naposledy,“ zakňučala Strela.

Šťastkovi stiahlo hrdlo a zvesil chvost. Rýchlonohá sučka mala pravdu. Vždy keď sa mu snívalo o Veľkom zavrčaní, bol si istý, že prežijú. Lenže tentoraz…

Nemal čas dokončiť svoju myšlienku. Zem sa začala mohutne triasť, Šťastko stratil rovnováhu a s hlasitým zadunením spadol na dlážku klietky. Počul škripot trhajúceho sa kovu a trieštenie čírokameňa. Klietky na protiľahlej strane miestnosti sa začali uvoľňovať a za zdeseného vytia uväznených psov padali a trieštili sa o rozbitú dlážku. Šťastko cez kúdoly prachu videl, ako jedna klietka spadla na druhú a rozdrvila psov v nej. S vytreštenými očami sa pozviechal. Aj jeho klietka sa začala triasť a hýbať.

„Šťastko! Pomôž mi!“ zaštekala Strela a škrabala na dvierka klietky.

Šťastko sa presunul k svojim dvierkam a prestrčil labku cez drôtenú sieť. „Už idem!“ uistil Strelu, no keď sa snažil povoliť mriežku, zmocnili sa ho pochybnosti. Časť Domu pascí sa o tomto čase už mala zrútiť, zhodiť na zem Strelinu klietku, tým ju otvoriť a zároveň strhnúť roh siete na Šťastkovej klietke. Vďaka tomu sa im naposledy podarilo ujsť. Tentoraz to bolo iné.

Zem sa zmietala v desivých otrasoch a zmes praskania, trhania, trieštenia a štekania bola ohlušujúca. Šťastkova klietka sa mykla, posunula sa dopredu a s ďalším záchvevom sa zrútila na dlážku z tvrdého kameňa. Klietka spadla hore nohami a Šťastko hlasno zavil od ohromujúcej bolesti v chrbte. Myslel som, že toto je sen! preletelo mu hlavou. Vo sne by som nemal cítiť bolesť. Vari sa mýlil? Je to skutočné?

Skrútil tvár od bolesti, vstal a pripravil sa bežať, len čo bude mať možnosť. Zo stropu padali kusy tvrdého kameňa a bubnovali po otlčenej klietke. Šťastko sa posunul a vystrel labku, aby mohol vybehnúť z klietky.

Lenže dvierka jeho väzenia sa neotvorili.

Žmúril cez kúdoly prachu, kým nenašiel Strelu. Zúrivo vrážala labkami do stien svojej klietky. Boli od seba len kúsok, no napriek tomu oddelení drôtmi a popadanými kusmi stropu. Pohľad jej tmavých očí sa stretol s jeho. Strela zaklonila hlavu a žalostne zavyla. „Takto to nebolo! My sme z Domu pascí utiekli! Máme sa stadeto vyslobodiť!“

„Vyslobodili sme sa odtiaľto!“ zabrechal. „A vyslobodíme sa aj tentoraz!“ Všetkou silou sa vrhol proti dvierkam, odhodlaný nevzdávať sa, kým ich neotvorí. Začul, ako mu zaškrípalo pod labkami, a pocítil vlnu nadšenia. Vďaka Nebeským psom, zašepkal v duchu.

Vtom začal pukať strop a zarazene cúvol. Steny sa nebezpečne zatriasli a samotná klietka sa chvela ako lístie vo vetre. Potom sa ozval ohlušujúci zvuk lámaného tvrdého kameňa a celý svet sa zrútil.

PRVÁ KAPITOLA

Šťastko prudko otvoril oči a z hrdla sa mu vydralo zdesené zakňučanie. Potom lapil dych a nastražil uši. Zvuky padajúceho Domu pascí a zdesených psov sa vytratili.

Bol to sen… a my sme to prežili!

Zhlboka sa nadýchol a cítil, ako sa mu po tele rozlieva úľava. Noc bola tichá a chladná. Cez vchod do brlohu videl, ako ľadový vietor hýbe holými haluzami stromov, ktoré boli rozptýlené po území divej svorky. Videl trávnatý svah vedúci na vrchol útesu, kde sa spolu so záchrannou skupinou vynoril z tunela a opäť sa zvítal so svorkou, keď sa neúspešne pokúsili zachrániť Ohniváka. Strela rozhodla, že zostanú tu, napriek nebezpečenstvu, ktoré im hrozilo – už premrhali priveľa síl nekonečným hľadaním bezpečnejšieho územia.

Šťastko sa otočil k Strele, vodkyni svorky a svojej novej družke. Rýchlonohá sučka spala schúlená do klbka a pritlačená k Šťastkovmu boku. Hrudník sa jej pomaly zdvíhal a klesal, nežne odfukovala a žltohnedým ňufákom jej občas zašklbalo. Dotyk jej teplého tela bol upokojujúci a Šťastko pocítil taký príval náklonnosti, že ho pošteklilo na fúzoch. Jemne jej oblizol ňufák. Strela zaňuchala, no nezobudila sa.

Šťastko vstal, popreťahoval sa a poobzeral sa po brlohu, krytom priestore za stenami z kríkov a stropom z brečtanu. Bol to najlepší brloh na celom území a predtým v ňom býval predchádzajúci vodca svorky. Šťastka striaslo od odporu, keď si na polovlka spomenul. Zradca! Spriahol sa s Britvou a zúrivými psami!

Vyšiel z brlohu na osrienenú trávu, ktorá chrupčala pod labkami. Od Nekonečného jazera sa hnal ľadový vietor. Stromy na svahu pred ním tábor čiastočne chránili, no jeho aj tak striaslo od zimy a cítil, ako mu vietor čechrí kožuch. Nebo bolo čierne a hviezdy ho pozorovali trblietavými očami. Šťastko opatrne našľapoval medzi psami spiacimi pod kríkmi. Nie všetci chceli zostať na tomto území na útese, tak blízko opusteného mesta dlholabých, v ktorom sa utáborili zúriví psi. Strela však trvala na svojom. Mohli vyraziť do kopcov na lovecké výpravy za vzácnou korisťou, no namiesto toho zostali. Ustavičné cestovanie bolo vyčerpávajúce. Potrebovali tábor a územie, ktoré by mohli brániť – miesto, ktoré by mohli volať domovom.

Nikto sa proti jej rozhodnutiu nepostavil.

Šťastko tu chcel tiež zostať… no mal pre to iné dôvody.

Obišiel spiacich psov a pohľad mu zastal na Búrke. Jej spiace telo sa slabo mykalo a horný pysk, ktorým jej šklbalo, odhaľoval dlhý biely tesák. Pod hladkým kožuchom sa jej vlnili svaly – dokonca aj v spánku vyzerala nebezpečne. Šťastko zastal, natočil uši dozadu a dumal nad tým, čo sa jej asi môže snívať, že je taká napätá. Určite to nemohlo byť Veľké zavrčanie – keď udrelo, nebola ešte na svete.

Búrka tíško zavrčala a Šťastko nervózne prešľapoval z labky na labku. Zdá sa jej hádam o krvavom súboji so svojím bratom Tesákom? Od ich stretnutia prešla takmer jedna celá púť Mesačnej sučky a Búrkine ohavné rany sa už takmer zahojili. Krvavý rituál zúrivých psov nazvaný Skúška hnevu vyžadoval, aby jeden pes zabil druhého, lenže obaja súrodenci ho prežili – Búrka sa zachovala dospelo a prejavila veľké sebaovládanie, keď ušetrila bratov život napriek jeho zúrivým útokom. Šťastko si spomenul na jej oddanosť a húževnatosť, a pocítil príval hrdosti.

Búrka sa náhle mykla, vyskočila na všetky štyri a s vytreštenými očami sa obzerala do každej strany, akoby hľadala nepriateľa ukrytého v tme. Potom si všimla Šťastka, zavrtela chvostom a sadla si.

Šťastko k nej podišiel a nežne pritlačil ňufák na jej. „Ako sa cítiš?“

Búrka si vystrela prednú labku. „Je to oveľa lepšie. Aha! Už ma ani nebolí, keď sa na ňu postavím!“ Nervózne mu to ukázala a obehla ho do kruhu.

Šťastko si prezrel jej tvár. Škrabance na ňufáku sa jej zahojili, no chýbajúci kus ľavého ucha jej už nikdy nedorastie. Vrhol pohľad na spiacich psov. „Poďme trocha ďalej od brlohu.“

Mladá sučka mlčky prikývla a nasledovala ho po ceste k jazierku, kým nezastali pri prvom strome. „Prečo si hore, keď je ešte tma?“ spýtala sa.

Šťastko si povzdychol. „Keď sa blíži stred zimy, Slnečný pes spáva dlhšie ako zvyčajne. My obyčajní psi si to však nemôžeme dovoliť.“ Odvrátil sa od nej a nenápadne zavetril, aby si to nevšimla – mal pocit, že vo vzduchu zachytil ostrý pach snehu.

„Čím dlhšie spíme, tým väčšie nebezpečenstvo nám hrozí od nepriateľov,“ pritakala Búrka. Zarazila sa a naklonila tmavú hlavu. „No možnože aj korisť spí dlhšie. Možno by sme mohli niečo uloviť!“

Šťastko zavrtel chvostom na súhlas. „Môžeme to skúsiť.“ Sám mal chuť vyraziť von, hľadať korisť medzi stromami a prejsť sa územím svorky až k útesom. Svorka síce postavila hliadky, ktoré strážili jej teritórium vo dne v noci, a Britvina svorka sa od súboja Búrky s Tesákom neukázala, no Šťastko vedel, že diví psi musia byť vždy v strehu. Kým bude Britva so svojimi zúrivými psami nablízku, nebude svorka v bezpečí.

Slnečný pes už vystrkoval fúzy nad obzor, keď sa Búrka objavila vedľa Šťastka a položila na zem korisť v podobe veľkého vypaseného vtáka – rovnakého, akého ulovil Šťastko. Mali svetlohnedé perie so sivými končekmi, dlhý čierny krk a čiernu hlavu s bielou lysinou pod zobákom. Počas posledných dní videl Šťastko po nebi letieť obrovské kŕdle týchto operencov. Leteli ponad Nekonečné jazero, všetci rovnakým smerom, každý kŕdeľ nasledoval svoju Alfu.

Ako len môžu vedieť, kam majú letieť? začudoval sa Šťastko už po niekoľký raz. Cítili azda vtáky niečo, čo psom zostávalo skryté, napríklad smer, ktorým ležia teplé kraje? Leteli azda za Slnečným psom na miesta, kde nikto nezaspával a nikdy tam nepadla tma?

Niekoľko vtákov pristálo na skale neďaleko útesu a práve tam ich Šťastko s Búrkou ulovili. Hore na nebi boli rýchle a ladné, no na zemi sa pohybovali pomaly a neohrabane.

Šťastko a Búrka schmatli svoju korisť a vydali sa späť do tábora. Ostatní psi už boli hore a preťahovali si údy v rannom šere, všetci okrem Margarétky, ktorá mala nočnú hliadku a práve oddychovala v brlohu. Ospalo zdvihla hlavu, keď sa ostatní rozštekali, aby privítali Šťastka s Búrkou.

Chrúst pobehoval v kruhoch okolo oboch lovcov a maškrtne sa oblizoval. Jeho sestra Bodľač pribehla k uloveným vtákom a váhavo ich oňuchala.

„Čo sú zač?“ spýtala sa udivene a drgla jedného z nich labkou. „Nikdy som nevidela nič s takým dlhým krkom!“

Chrúst zastal a vytreštil oči. „Len Šťastko dokáže uloviť takéto zviera!“ zaštekal ohromene. „Psí duchovia sú na tvojej strane!“

Šťastko netušil, aké vtáky to sú, ale kým stihol niečo povedať, objavila sa Luna a postavila sa vedľa svojich šteniat. „Sú to husi,“ povedala a zastrihala špicatými ušami.

Ani to, že sa dozvedel meno ulovených vtákov, nijako neoslabilo Chrústovo nadšenie. „Šťastko, myslíš si, že tvoj ocko bol psí duch?“ zapišťal.

Strela vyliezla z brlohu, pohľadom vyhľadala Šťastka a pobavene naklonila hlavu.

Ona sa mi smeje! Mne a Chrústovmu obdivu.

„Nie,“ odvetil Šťastko rýchlo. Začínal sa cítiť nepríjemne. „Som si istý, že nebol, Chrúst.“

Šťastko si mladého psa poriadne premeral. Bol menší ako jeho sestra a mal rovnakú čiernobielu srsť ako jeho matka, no zároveň krátky ňufák a silné labky. Každý deň sa čoraz viac ponáša na Ohniváka a asi hľadá niekoho, kto by mu ho nahradil.

Svorka si rozdelila ulovené husi a každý zjedol svoju časť, najprv Strela a celkom nakoniec Zorka, ktorá bola Omegou svorky. Po jedle sa niektorí zhromaždili, aby sa pod Búrkiným dozorom cvičili v boji. Mladá sučka im názorne ukazovala, ako sa majú uhýbať a odrážať výpady útočníka, a ostatní sa prizerali.

„Kľúčom je rýchlosť,“ povedala im. „Váš protivník nestihne nič urobiť. Vaším cieľom je získať výhodu, zraziť nepriateľa k zemi a chytiť ho pod krk.“

Šťastko pozoroval zhromaždených psov a nervózne čakal na ich reakcie. Miki a Iskra stáli na rozkročených labkách a snažili sa dôkladne napodobňovať Búrkin nízky výpad. Bruno cvičil útok labkou a pri každom výpade stonal a funel. Bella a Marta sa striedali v nacvičovaní obrany. Dokonca aj Kňučo, ktorý na výcvik zvyčajne šomral, ich so záujmom pozoroval. Šťastkovi odľahlo a potichu si povzdychol. Nikomu zo psov neprekážalo, že im Búrka hovorí, čo majú robiť, hoci v hierarchii stáli nad ňou.

Je dobré, že teraz máme o čosi voľnejšie pravidlá, ako keď nás viedol bývalý Alfa. Búrka vie niečo, čo môže naučiť nás všetkých. Bola by hlúposť prísť o to len pre nejakú hierarchiu. Podstatou života vo svorke je predsa zdieľanie a spolupráca.

„Margarétka, smiem to ukázať na tebe?“ spýtala sa Búrka. „Sľubujem, že to nebude bolieť.“

Hrubosrstá biela sučka nadšene súhlasila a postavila sa do strehu. Búrka po nej vyštartovala s vycerenými tesákmi, a keď sa Margarétka pohla, aby odrazila jej útok, Búrka sa prikrčila, vyhla sa zubom malej sučky a chytila ju za krk. Na chvíľku prišpendlila Margarétku k zemi a potom ju pustila a dovolila jej vstať.

Búrka Margarétku priateľsky oblizla a otočila sa k ostatným. „A teraz vy.“

„Na mňa je to priveľmi ťažké,“ zakňučala Bodľač. „Nemám také veľké čeľuste ako ty. A keď vyrastiem, aj tak nebudem schopná niekoho chytiť za krk.“

Búrka dôrazne zaštekala. „Tento výpad zvládne každý bez ohľadu na veľkosť. Ide najmä o sebadôveru. Nezáleží na tom, akú veľkú papuľu máš – každý nepriateľ spanikári, keď na krku zacíti cudzie tesáky.“

Šťastko nepochyboval, že je to pravda, no musel sa pozastaviť nad tým, odkiaľ to Búrka vie. Rovnako ho zaujímalo, kde sa naučila všetky tie pohyby. Vychovala ju predsa divá svorka, nie zúriví psi. Tie smrtiace útoky ju rozhodne nikto nenaučil.

Musí ich mať v krvi, vie bojovať inštinktívne.

Bol rád, že ju teraz nevidí ten zradca, ktorému nevie prísť na meno. Bývalý Alfa Búrke nikdy neveril a dokonca ju pomenoval Beštia. Šťastko zvesil chvost, keď si na to spomenul. Pozeral sa, ako sa Chrúst stavia pred Bodľač. Videl, ako sa Chrústovi trasie tmavý ňufák a ako mladý pes cúva. On sa bojí, že mu jeho vlastná sestra zahryzne do hrdla! uvedomil si Šťastko. Sú vari na toto cvičenie ešte príliš mladí?

Bodľač sa rozbehla vpred a tak ako jej Búrka predviedla, vrhla sa na Chrústa vycerenými tesákmi, prikrčila sa a zaútočila mu na krk. Víťazoslávne zaštekala, no brat sa jej vymanil zo zovretia a vyviedol ju z rovnováhy. Bodľač sa prekotúľala na bok a Chrúst ju prednými labkami pritlačil k zemi.

Potom nervózne zdvihol zrak na Búrku. „Ospravedlňujem sa… takto som to… ja len…“ Odstúpil a sklonil hlavu. Jeho sestra vstala a kajúcne kňučala.

Šťastko sledoval celý výjav s rastúcimi obavami. Lunine šteňatá boli len o trocha mladšie ako Búrka, no i tak sa pred ňou krčili. Má Búrka v krvi aj toto? Nejakú prirodzenú dominanciu?

Mladá zúrivá sučka Bodľač hravo drgla. „Neboj sa, ešte sa len učíte – chvíľu ti potrvá, kým zistíš, ako na to.“ Otočila sa k Chrústovi. „A ty sa nesmieš hanbiť za to, že máš dobré inštinkty – raz by ti mohli zachrániť život.“

Šťastko sa uvoľnil a od úľavy zavrtel chvostom. Búrka nie je nijaká zúrivá beštia, za akú ju považoval Alfa. Prejavuje veľkú dávku trpezlivosti a chápavosti. Je ako my, nie ako psi z Britvinej svorky.

Šťastko si uvedomil, aký je na ňu hrdý. Otočil sa a pobral sa k stromom. Búrka nepotrebovala, aby na ňu niekto dával pozor. Verím jej. Vyrazil k útesom, ktoré sa týčili nad Nekonečným jazerom, a pod labkami mu chrupčala osrienená tráva. Vzduch tam bol slaný a taký studený, že sa mu zarezával pod kožuch. Po nebi sa blížili sivé mračná a s nimi prísľub horšieho počasia. Šťastko zatvoril oči a spomenul si na víriaci sneh, ktorý vídal vo svojich snoch – v nočných morách o Psej hrmavici. Keď ich opäť otvoril, zdalo sa mu, že zazrel, ako sa medzi stromami mihla čiasi tmavá srsť.

Šťastkovi stiahlo hrdlo. Zažmurkal a hľadel medzi stromy. Zdalo sa mu to? Opatrne sa zakrádal inovaťou a všemožne sa snažil, aby ho nebolo počuť. Vo vzduchu necítil nijaký pach a na tvrdej zemi nevidel žiadne stopy. S ňufákom tesne nad zemou preskúmal okolité stromy. Nebolo medzi nimi ani známky po nejakom cudzom psovi, no Šťastko si bol istý, že niekoho videl. So zježenou srsťou prešiel pohľadom po obzore.

Bol tu niekto a špehoval ma?

Z údolia k nemu doliehal štekot divej svorky – bojový výcvik sa už pravdepodobne skončil. Bolo zvláštne a príjemné počuť veselé a pokojné hlasy ostatných psov, keď jemu samému od napätia behal mráz po chrbte. Šťastko sa naposledy obzrel cez rameno, otočil sa a vyrazil späť do tábora.

DRUHÁ KAPITOLA

Kým sa Šťastko dostal dole k jazierku a došiel k čistine na konci tábora, bol už Slnečný pes vysoko na nebi, žiaril nad nízkymi stromami a rozháňal mračná svojím zlatým chvostom. Lenže vzduch bol stále mrazivý a Šťastko sa zamyslene pozrel na nebo. Čím to je, že Slnečný pes počas zimy nehreje tak ako inokedy?

Spomenul si na záblesk tmavej srsti, ktorý možno zazrel medzi stromami, a zrýchlil. Pravdepodobne sa nebolo čoho obávať, no Strela by o tom mala vedieť.

Keď Šťastko dorazil na čistinu, na svoje počudovanie zistil, že svorka stojí zhromaždená v nervóznom hlúčiku. Strela ostro zaštekala, keď sa Šťastko objavil, a namosúrene zdvihla ňufák. „A ty si bol kde?“

Šťastko sklonil hlavu a kajúcne jej oblizol ňufák. „Bol som sa prejsť.“ Chystal sa zmieniť o tmavom psovi, ktorého zazrel, ale Strela ho prerušila.

„Šípka a Luna sa vrátili z hliadky a zistili čosi… zvláštne.“

Luna predstúpila s vážnym výrazom v modrých očiach. „Prešli sme sa po okraji mesta dole pri Nekonečnom jazere.“

Šťastkovi zašklbalo fúzmi. „Len vy dve? Dole by mali chodiť iba väčšie skupiny – veď tam majú brloh zúriví psi!“

Pastierska sučka zdvihla biely ňufák. „No práve. Nijakých zúrivých psov sme necítili.“

„Zdá sa, že jednoducho zmizli,“ pridala sa Šípka. Štíhla hnedo-biela sučka sa nervózne postavila vedľa Luny a zahľadela sa cez stromy k vzdialeným útesom.

„Počuli sme však čosi iné,“ zavrčala Luna a ohrnula pysky. Uši mala pricapené k hlave a Šťastko zacítil napätie. „Dlholabí,“ zasyčala znechutene. „Aj vy ste si mysleli, že už ich nikdy neuvidíme?“

Bella a Miki sa presunuli bližšie a zvyšok svorky si vymieňal pohľady plné obáv.

Luna sa otočila k Strele. „Zdalo sa, že ich tam je veľa, a tak sme si povedali, že sa najprv poradíme s našou Alfou, kým pôjdeme preskúmať, čo sa tam deje.“

Bella zmätene naklonila hlavu. „Chceš povedať, že dlholabí sa vrátili? Po takom dlhom čase?“

Šťastko sa zahľadel k útesom a rozmýšľal. Dlholabí zmizli a odvtedy sa toho toľko zmenilo. Spomínal si, ako kráčal ulicami mesta, žobral o niečo pod zub pred Domom jedla a spal v parku. Lenže to bolo pred Veľkým zavrčaním a Šťastkovi sa zdalo, že odvtedy uplynula celá večnosť.

Zorka sa pretlačila medzi Brunom a Martou a veselo vrtela špinavým chvostíkom. „Hovoríte dlholabí? Dlholabí sa vrátili do svojich miest?“

Strela sa zamračila. „Dôležitejšie je, ktorý druh dlholabých to je. Nie sú to tí zlí so žltou srsťou, ktorí chytili Ohniváka?“

Luna zavrčala a naježila chrbát. „Neboli sme dosť blízko, aby sme ich videli, ale ak sú to naozaj oni, tak si to s nimi vybavím!“

Chrúst a Bodľač sa súhlasne rozštekali a začali vrčať a behať v kruhoch. „Dostaneme ich!“ zasyčala Bodľač a udrela čierno-bielou labkou do zeme.

Šťastko sa vystrel. „Najprv musíme zistiť, čo majú za lubom. Čoskoro bude neslnko.“

„Dnes večer nikam nepôjdeme,“ zavelila Strela s prísnym výrazom. „Cesty Slnečného psa sú počas zimy krátke – pozrite sa, už je vysoko na nebi a o chvíľu sa rozbehne do svojho brlohu. Nechcem, aby sme sa presúvali počas neslnka, je to nebezpečné. Zajtra ráno povediem väčšiu skupinu do mesta a zistíme, čo tam dlholabí vystrájajú. Šťastko, chcem si zobrať teba, rovnako ako Bellu, Lunu, Mikiho, Martu a…“ Prešla pohľadom po ostatných psoch a zastala na Zorke. „Omegu.“

Špinavá biela sučka prekvapene zapišťala a vytreštila očká. „Ty chceš mňa?“

„Máš skúsenosti s rôznymi druhmi dlholabých, ktoré by sa nám mohli zísť.“

Zorka začala oduševnene vrtieť chvostom. Šťastko sa otočil k svojej družke. Mal radosť, že pod jej velením bolo dôležitejšie to, čím môže každý pes prispieť k blahu svorky, a nie jeho formálne postavenie v hierarchii. Zorku si často všetci zámerne nevšímali a Šťastko vedel, aké je pre ňu dôležité, že sa môže na niečom podieľať.

Z myšlienok ho vytrhla Búrka, ktorá sa objavila vedľa Strely. „Mala by som ísť tiež,“ naliehala. „Pre prípad, že by sa niečo zvrtlo. Viem bojovať.“

Šťastko zmeravel. To posledné, čo potrebovali, bolo ďalšie stretnutie so zúrivými psami. Ak bola Britva so svojou svorkou stále dole v meste, bolo by nebezpečné mať pri sebe Búrku. Zúriví psi by sa mohli chcieť pomstiť za to, že porazila Tesáka v Skúške hnevu, prípadne by ju mohli vyzvať na ďalší súboj. „Teba potrebujeme tu,“ povedal rýchlo. „Kto bude brániť tábor, keď nás toľko odíde do mesta? Si silná a statočná a my potrebujeme, aby sa niekto taký postaral o bezpečie ostatných.“

Šťastko zachytil Strelin vďačný pohľad. Bolo mu jasné, že jeho družka nechce brať Búrku do mesta o nič viac ako on.

Búrka si odfrkla. Zjavne nebola príliš nadšená z predstavy, že zostane v tábore, ale Šťastkova pochvala ju upokojila. „Dobre,“ odpovedala. „Postarám sa o to, aby bol tábor v bezpečí.“

Na svitaní sa Strela a jej skupina vydali na výpravu do mesta. Opatrne schádzali po príkrom chodníku pozdĺž útesov, hlboko pod nimi dunel príboj a Šťastko pozoroval vlny trieštiace sa o piesčitý breh. Studená vodná planina ho stále desila, no už si na to zvykol. Keď zoskakovali zo skalných výbežkov dole k brehu, Šťastkovi neušlo, že vo vzduchu už nie je tak ostro cítiť soľ. Chladný vzduch zahnal jej vôňu späť do vody.

Chodník sa zúžil a Šťastko sa zaradil za Strelu. Keď sa obzrel, uvidel za sebou Mikiho, Bellu a Lunu. Marta išla pomaly na konci skupiny a pomáhala Zorke prekonávať ťažšie úseky.

Cesta z útesu viedla okolo malého potôčika. Šťastko sa chcel ísť napiť, no zarazil sa. Voda vyzerala zvláštne. Podišiel bližšie a pod labkami mu zachrupčala zmrznutá tráva. Opatrne strčil labku do potôčika. Koryto bolo namiesto tečúcej vody plné ľadu, či skôr ľadovej triešte. Voda stuhla celkom rovnako ako on… Šťastka striaslo.

Celkom rovnako ako telo mŕtveho psa.

Šťastko videl zamrznuté mláky v meste, ale mohlo sa to isté stať Riečnemu psovi? Bol psí duch chorý? Šťastko preletel pohľadom po lesklom nehybnom potôčiku a stiahlo mu hrdlo. Riečny pes pravdepodobne nevydržal v mraze a nemohol ujsť za obzor ako Slnečný pes. Po zvyšok cesty dole k brehu Nekonečného jazera sa snažil na chudáka Riečneho psa nemyslieť.

Strela viedla skupinku k okraju mesta, kde sa otočila k Šťastkovi. „Takmer necítim zúrivých psov.“

Mala pravdu – ich pach bol skoro nebadateľný. Pravdepodobne opustili svoj tábor v budove dlholabých. Kam však šli?

Pokračovali bližšie k mestu a Šťastko odrazu začul štekot dlholabých a povedomé hlboké vrčanie. Hlučné klietky! Luna potichu zakňučala a zvesila chvost.

Strela zastala a otočila sa k ostatným. „Zdá sa, že je tam veľa dlholabých. Chcem zistiť, čo tu robia a či sa tu hodlajú usadiť, preto budeme musieť ísť bližšie. Kráčajte za mnou a buďte veľmi opatrní. Pôjdeme v rade za sebou a budeme sa držať pri stenách. Vďaka tomu nebudeme veľmi nápadní.“ Vyrazila pozdĺž steny najbližšej budovy a Šťastko ju s odstupom sledoval. Keď sa obzrel, uvidel Bellu, ktorá sa zakrádala za ním, pritlačená k stene. Jeho sestra naňho kývla a oči jej svietili od vzrušenia.

Štekot dlholabých a rev hlučných klietok zosilneli.

Strela prišla na koniec ulice, prikrčila sa a nakukla za roh. Šťastko videl, ako stiahla chvost medzi labky, a neodolal nutkaniu zistiť, čo ju tak vydesilo. Potichu sa prikradol vedľa nej a vystrčil hlavu.

V kolmej ulici sa pohybovalo obrovské množstvo dlholabých a Šťastko ich ohromene pozoroval. Srsť nemali žltú, ale pomarančovú, a na hlavách mali lesklé tvrdé panciere. Niektorí z nich odpratávali všadeprítomný žltý piesok a sutiny a zametali ich na úhľadné kôpky. Dvaja ďalší zatiaľ vliezli do veľkej žltej hlučnej klietky s obrovským kovovým zubom. Klietka ožila, zadunela, rozbehla sa po ulici a začala svojím zubom naberať tie najväčšie kusy odpadu.

Strela a Šťastko sa stiahli a celá skupina sa zhromaždila v zákryte pri vchode do domu. Rýchlonohá sučka im opísala, čo so Šťastkom videli.

Luna sa tvárila zamyslene. „Nezdá sa, že by to boli rovnakí dlholabí, akí zabili Ohniváka. A vyzerá to tak, že zúriví psi naozaj odišli.“

Bella sa oblizla. „Možno by sme sa tu mali poobzerať a zistiť, či by sa nedalo niečo ukradnúť. Tam, kde sú dlholabí, býva zvyčajne aj jedlo.“

Lune sa jej návrh veľmi nepáčil. „Dlholabí sú nebezpeční.“

„Všetci nie!“ zakňučal Miki a rozpačito sklonil hlavu. Šťastko cítil povedomé napätie. Miki prešiel od Veľkého zavrčania dlhú cestu, no zároveň bol posledným z vôdzkových psov, ktorý sa vzdal nádeje, že sa jeho dlholabí raz vrátia. Bola by to katastrofa, keby sa po tom všetkom, čo zažil, zatúžil vrátiť k svojmu bývalému životu.

Namiesto Mikiho to však nevydržala Zorka. Nadšene sa rozhavkala a rozbehla sa po ulici. „Ja ich chcem vidieť!“

Šťastko ju chcel zastaviť, ale Miki ju predbehol. Marta mu pomohla a položila vzrušenej Omege do cesty svoju veľkú čiernu labu. „Ešte nie, ešte nie,“ upokojovala ju nežným hlbokým hlasom. „Zatiaľ nevieme, či sú priateľskí.“

Malá sučka sa schúlila. „Ospravedlňujem sa,“ zakňučala. „Máš pravdu… neviem, čo to do mňa vošlo.“

„Ach nie!“ zavyla Bella a vrhla po Zorke vyčítavý pohľad. „Pozri sa, čo si vyviedla!“

Na rohu ulice sa objavilo niekoľko dlholabých, ktorých sem podľa všetkého prilákal hluk. Ukazovali na psov a jeden z nich sa začal opatrne približovať.

Šťastko sa otočil k Strele. „Čo budeme robiť? Netvária sa nijako nepriateľsky…“

Strele stála srsť dupkom. „Netušíme, čo sú zač, a ja nehodlám riskovať životy svojich najlepších bojovníkov. Skupinka, vraciame sa do tábora!“

Všetci okamžite poslúchli a vydali sa za Strelou preč z mesta. Spod labiek im zmizol tvrdý kameň a vystriedal ho piesok, keď pribehli na vyvýšený breh Nekonečného jazera. Šťastko sa držal na chvoste skupiny pre prípad, že by sa Zorka odtrhla a rozbehla sa za dlholabými, no nebolo to treba – Omega sa zjavne poučila. Bežala vedľa Belly a kmitala nôžkami, aby s ňou udržala krok.

Strela nezastala, kým nedobehli späť na začiatok chodníka vedúceho na vrchol útesu, kde sa mohli skryť za balvany a husté tŕnité kríky. Ostatní psi sa zhromaždili okolo nej a Zorka sa pleskla na zem a hlasno odfukovala – útek ju obral o najviac síl zo všetkých psov.

Miki sa k nej nasrdene otočil. „Pri psích duchoch, čo si to vyparatila? Mohla si nás dostať do vážneho maléru!“

Zorka vzdychla a položila si hlavu na zem. „Ja viem, mrzí ma to. Nemohla som odolať. Keď som vedela, ako sú dlholabí blízko, tak som jednoducho musela bežať za nimi. Dlholabí ma vychovali, je to ako inštinkt – potrebujem byť v ich blízkosti. No už ma to prešlo.“

Mikiho to obmäkčilo a sklonil hlavu. „Chápem.“

Lenže Strela už toľko pochopenia nemala. Šťastko napäto sledoval, ako sa jeho družka blíži k Omege. Dúfal, že Strela bude schopná väčšieho odpustenia ako polovlk, ale vedel, že tlak veliteľskej úlohy vo svorke dokáže zmeniť povahu hociktorému psovi.

„Musíš sa naučiť ovládať,“ povedala Strela prísne. „Je dôležité, aby sme sa mohli jeden na druhého spoľahnúť.“ Potom sa otočila a vyrazila hore po chodníku vedúcemu k táboru. Miki a Luna ju nasledovali.

Zorka vstala a so sklonenou hlavou kráčala skľúčene za nimi. Šťastko si vydýchol. Strela sa nezmenila. Zacítil k nej vrúcny príval náklonnosti a trocha sa na seba hneval. Nemal pochybovať o tom, že jej spravodlivá povaha obstojí pod tlakom postavenia Alfy.

Psi liezli hore po chodníku a Šťastko zámerne spomalil, aby počkal na Zorku, ktorá sa vliekla na chvoste skupiny. Bella zastala, aby mohla ísť s nimi.

Zorka zdvihla hlavu a pozrela sa na oboch súrodencov. „Ja viem, čo sa chystáte povedať,“ zakňučala. „Nemyslite si však, že som čakala, že tam uvidím svojich dlholabých. Len… len som mala radosť, že niektorí z nich prežili Veľké zavrčanie a že sa začínajú vracať. Ja viem, že tí žltí dlholabí sú zlí, ale nemôžem ich nenávidieť všetkých. Tí moji sa ku mne vždy správali tak milo.“

Šťastko ju priateľsky oblizol. „Ja sa na teba nehnevám, Zorka. Viem, že to myslíš vážne, keď hovoríš, že sa chceš polepšiť – a to je najdôležitejšie.“

Šťastko zachytil Bellin pohľad a nenápadným pohybom ňufáka jej naznačil, aby zastala. Obaja súrodenci sa oddelili od skupiny, nechali ostatných ísť ďalej a zašli za veľký kameň, aby ich nebolo počuť.

Bella naklonila zlatú hlavu. „Je všetko v poriadku?“

„Áno, ja len… premýšľal som. Keby sa veci vrátili do starých koľají a všetko by bolo rovnaké ako pred Veľkým zavrčaním – keby sa vrátilo veľa dlholabých a postavili by si nové tábory – chcela by si sa k nim vrátiť?“

Bella sa odmlčala a snažila sa zbaviť bodliaka, ktorý sa jej zachytil v srsti. Konečne ho vytiahla a vypľula na osrienenú zem. „Nie,“ odvetila pomaly. „Nemôžem povedať, že by som chcela. Možno keby sa objavili moji dlholabí. To by bolo niečo iné a ja by som sa im asi nevedela otočiť chrbtom, keby ma chceli späť. No teraz som súčasťou svorky. Začula som hlas svojej psej duše a zvykla som si na slobodu a možnosť ísť, kam sa mi zachce.“

Šťastko začal vrtieť chvostom a bol na svoju sestru nesmierne hrdý. Stal sa z nej pravý divý pes – rovnaký, akým bol on sám. Mal pocit, že teraz, keď sa svorka zbavila bývalého Alfu, všetci sa konečne môžu sústrediť na dosiahnutie spoločného cieľa – prežiť.

TRETIA KAPITOLA

Inovať pokrývajúca trávu v tábore sa síce roztopila, ale Šťastko sa i napriek tomu triasol od zimy. Bolo popoludní, no Slnečný pes sa už blížil k obzoru. Strela zdvihla štíhly bledý ňufák a na chvíľu sa obzrela k útesom a Nekonečnému jazeru. Potom sa otočila späť k svorke.

„A preto sme okamžite utiekli z mesta,“ dokončila rozprávanie.

Šípka vytreštila oči a zahrabala labkou. „Takže dlholabí vás videli? Vedia, že sme tu?“

Bruno potichu zavrčal a Šípke sa napli všetky svaly a zježila sa jej hrubá srsť.

Šťastko sledoval Strelu a obdivoval jej pokojnú autoritu.

„Áno, videli nás v meste,“ odpovedala. „Nesledovali nás však, keď sme utekali, takže nemôžu vedieť, kde máme tábor.“

Lunine oči mali rovnakú svetlomodrú farbu ako zamrznutá voda v potôčiku. „Na môj vkus sú stále príliš blízko. Tu nie sme v bezpečí. Tie netvory zabili Ohniváka. Ak proti nim neobstojí ani taký silný pes, potom neobstojí nikto z nás. Čo ak sa rozhodnú, že im mesto nestačí, a vyberú sa sem?“

Šípka zvesila tenký chvost a zaštekala na súhlas.

Marta pokrútila tmavou hlavou. „Podľa mňa by to neurobili,“ povedala rozumne. „Nie sú tu nijaké domy, v ktorých by sa mohli usadiť. Dlholabí znášajú zimu horšie ako my a potrebujú sa mať kam skryť.“

„Lenže to nič neznamená,“ ozval sa Miki. „Oni si tie domy dokážu postaviť. Keď budú chcieť, nič im nezabráni prísť sem a postaviť si ich priamo tu. Sú veľmi múdri, dokážu takmer všetko.“ Miki sa odmlčal a zatváril sa vinovato. „Tým ich, samozrejme, nechcem chváliť. Nemyslel som to tak, že…“

Nechce, aby si ostatní mysleli, že je stále verný dlholabým, pomyslel si Šťastko. Venoval Mikimu povzbudzujúci pohľad a otočil sa k Strele. Celá svorka napäto čakala, čo povie.

Strela prehovorila rozhodným hlasom. „Nebojím sa dlholabých. Sme lepší lovci ako oni, a keď nastane jar, bude v okolitých údoliach dosť koristi. Dovtedy sa budeme musieť uspokojiť s husami a hocičím iným, čo sa nám podarí uloviť.“

„Ale čo zúriví psi?“ zakňučala Šípka. „Čo ak sa vrátia do mesta? Kde vôbec sú?“

Strela zdvihla ňufák. „Naša svorka sa nebude nikam sťahovať. Už mám plné zuby ustavičných útekov, ktoré nás jedine vyčerpávajú a znižujú naše šance v boji – a ten možno ešte príde.“ Švihla chvostom a oči jej zablčali. „Ak sa zúriví psi vrátia, vybavíme si to s nimi.“ Pozrela sa na Martu a Mikiho. „Ak dlholabí chcú mesto, nech si ho nechajú. No útesy a toto údolie patria nám!“

„No čo ak dlholabí prídu sem?“ zafňukala Šípka. „Miki hovoril…“

„Zostaneme tu!“ zaštekala Strela ostro.

Štíhla lovecká sučka zmĺkla a sklonila hlavu, no zvyškom svorky sa prehnala priam hmatateľná úľava. Máloktorý pes mal chuť hľadať nové útočisko, najmä teraz v zime.

Strela opäť prehovorila, tentoraz pokojným tónom. „Zajtra budeme mať slávnosť, len čo sa Slnečný pes vyberie na svoju nebeskú púť.“

Šťastko naklonil hlavu. „Akú slávnosť? Mená už všetci máme…“

Strela sa mu pozrela do očí. „Slávnosť, ktorá potvrdí, že si môj Beta.“

Pôvodní členovia divej svorky sa nadšene rozštekali a Šťastkovi po chrbte prebehol ľahký mráz.

Iskra sa otočila k bývalým vôdzkovým psom, ktorí sa len zmätene pozerali. „Všetci okrem Betu musia ísť a zohnať nejakú obetu pre psích duchov,“ povedala a vrtela chvostom.

„Môže to byť koža z koristi,“ pridala sa Luna, „ale pokojne aj pierko alebo iba zaujímavý kameň. Niečo, čím dáme psím duchom najavo, že na nich myslíme, a čo zároveň predstavuje vlastnosti, ktoré očakávame od nášho Betu.“

„Pri jazierku sú pekné kamene, čo žiaria vo svite Mesačnej sučky!“ zahavkala Zorka. „Sú dosť dobré?“

Luna spokojne zastrihala ušami. „Úplne.“

Svorka sa rozutekala do okolia hľadať obety a Šťastko zostal sám na čistine. Keď polovlk vymenoval Strelu za svoju Betu, Šťastko ešte nebol členom svorky. Netušil, čo má očakávať.

Býval som pes samotár, nemal som nijaké povinnosti a nemusel som sa starať o nikoho okrem seba.

Teraz bol súčasťou tejto svorky a mal svoje miesto po Strelinom boku, čo bolo príjemné a upokojujúce. Je však možné, že sa za taký krátky čas premenil zo samotára na druhého najvyššie postaveného člena svorky?

Som na to vôbec pripravený?

Nebo začalo tmavnúť a Šťastko zamieril do brlohu, o ktorý sa delil so Strelou. Rýchlonohá sučka bola preč a rovnako ako zvyšok svorky hľadala obetné dary pre psích duchov. Šťastko sa uvelebil na zemi vystlanej machom a lístím a dlho si zívol.

Pri vchode sa objavila Bella a s pobaveným výrazom nakukla dnu. „Čo je, Havko? Vyčerpala ťa všetka tá hrôza z tvojej slávnosti?“

Šťastko sa podráždene naježil. „Slávnosť ma netrápi,“ zahundral. „Ide tu o zodpovednosť, ktorú ako Beta budem mať.“

Bella vliezla dnu, sadla si na mach a odfrkla si. „Už teraz robíš všetko, čo sa od Betu očakáva – po tvojej slávnosti sa vlastne nič nezmení. A navyše – práve pre teba to bude dokonalá rola.“ V očiach sa jej šibalsky zablyslo.

„Ako to myslíš?“

„Nuž, bude to znamenať, že môžeš všetkým ostatným hovoriť, čo majú robiť, no zároveň nebudeš ten, od koho budú ostatní čakať odpovede na všetky otázky.“ Predklonila sa a priateľsky ho drgla.

„To je teda nezmysel!“ zaštekal Šťastko a uhryzol ju do ucha. Bella ho dobromyseľne oblizla a Šťastko sa hodil na mach.

Jeho sestra odrazu zvážnela. „Bola som zvedavá, ako si Strela poradí so svojou novou rolou. Viem, viem – sama som chcela byť na čele svorky, no teraz musím uznať, že Strela je dobrá Alfa a že spolu s tebou tvorí dobrý tím. To, že nám velíte vy dvaja, dodalo svorke väčšiu sebadôveru a všetci sú teraz spokojnejší ako v minulosti. Prečo teda neusporiadať slávnosť?“

Šťastko jej venoval vďačný pohľad a mal pocit, že po prvý raz, odkedy sa pridali k divej svorke, sú si naozaj blízki.

Bella odišla hľadať svoju obetu a Šťastko si ľahol spať. Tentoraz mal pokojné sny. Ocitol sa v údolí, ktorým pretekal zurčiaci potôčik, vzduch bol teplý a všetko bolo zaliate zlatým svetlom. V tráve na brehu potôčika rástli malé kvety a vánok rozhojdával konáre stromov. Jedna nízka haluz pichala Šťastka do boku. Vietor náhle zosilnel a haluz doňho pichala čoraz naliehavejšie. Nie, nebola to haluz. Pripomínalo to skôr… čísi ňufák.

Šťastko otvoril oči. Stála nad ním Strela a ďobala ho vlhkým ňufákom do rebier. V brlohu bola taká tma, že ju sotva rozoznával.

„No konečne!“ Strela sa narovnala. „Už celú večnosť sa ťa pokúšam zobudiť.“

Šťastko vstal a otrepal sa, aby sa prebral z driemot. „Čo je? Stalo sa niečo?“

Strela pokrútila hlavou. „Všade je pokoj. Potrebujem, aby si vstal a potichu išiel za mnou.“

Vyliezli z brlohu a opatrne prešli okolo spiacich psov. Len Luna bola hore a strážila tábor pred nebezpečenstvom, no sedela k nim chrbtom na opačnej strane čistiny. Miki a Iskra ležali schúlení pod kríkom a o kúsok ďalej sa rozťahoval starý Bruno a nahlas chrápal. Šťastkovi pukla pod labkou halúzka a Bruno zvraštil ňufák, ale nezobudil sa.

Šťastko sledoval Streline štíhle labky, ako opatrne našľapujú po studenej tráve. Spoločne vyšli z tábora a mierili kamsi medzi stromy. Šťastko sa chcel niekoľkokrát spýtať, kam idú, no čosi mu vravelo, aby radšej mlčal. O chvíľu sa tak či tak dozviem, čo sa deje. Strela totiž očividne vedela, kam má namierené – kráčala rozhodne vpred a razila si cestu cez nízke kríky.

Ukázalo sa, že cieľom ich cesty je jazierko. Strela zastala na jeho brehu a zhlboka sa nadýchla. Vzduch bol vlhký a vznášal sa v ňom pach Zemesučky ako po lejaku, hoci obloha bola jasná a všade sa rozliehal strieborný svit. Chvost mesačnej sučky sa odrážal na rozvírenej hladine. Premení sa aj toto jazierko na ľad ako potôčik pod útesom?

Strela hľadela do jazierka a Šťastko sa postavil vedľa nej. Na hladine sa objavili matné odrazy ich tvárí.

Rýchlonohá sučka prehovorila bez toho, aby odtrhla zrak od vody. „Slávnosť má tajnú časť, ktorá prebieha len medzi Alfou a Betom a ostatní psi sa o nej nesmú nič dozvedieť. Ja som ju podstúpila, keď som sa stala Betou, a teraz je rad na tebe. Musíš mi prisahať vernosť a sľúbiť, že budeš slúžiť svorke, ako najlepšie budeš vedieť – musíš to urobiť, kým vstane Slnečný pes. Ak zložíš prísahu, vstúpiš do nového dňa ako môj oficiálny Beta. Samozrejme, v prípade, že…“ Strela sklonila hlavu a privrela oči. „V prípade, že si si to nerozmyslel. Ešte môžeš odmietnuť.“

Šťastko sa natiahol a oblizol jej ucho. „Nič som si nerozmyslel.“

Pozrela sa mu do očí. „Šťastko… občas je ťažké vyznať sa v tebe. Si ten najstatočnejší pes, akého som kedy spoznala, no zároveň mám pocit, že sa bojíš zodpovednosti. Stále si spomínam na to, čo si mi povedal, keď sme utiekli z Domu pascí – aké skvelé je byť pes samotár.“

„To už je veľmi dávno, Strela. Zmenil som sa.“ Šťastko si sadol do trávy. „Pred Veľkým zavrčaním som mal zodpovednosť iba sám za seba a nemusel som na nikoho brať ohľad, čo mi vyhovovalo. Potom som však natrafil na Bellu a vôdzkových psov a tí všetci očakávali, že budem mať odpovede na ich otázky. Vtedy som sa začal desiť chvíle, keď sa mi odpovede minú a všetkých sklamem – ja, pes samotár.“ Šťastko si odkašľal. „Len sa na mňa pozri dnes – tomu vravím pes samotár, pche!“

Strela mu položila hlavu na krk a prehovorila nežným hlasom. „Ty si to ešte nepochopil? Nikdy si nebol pes samotár, nie naozaj… vtedy si ešte nenatrafil na tú správnu svorku. Už si dokázal, že chceš svorke slúžiť najlepšie, ako vieš. Zostáva len otázka, či mi budeš verný, nech sa stane hocičo.“

Šťastko sa pokúsil zmeniť polohu tak, aby jej videl do očí, no Strelina hlava mu ťažko spočívala na krku. Namiesto toho prehovoril do tmy. „Vždy. Už by si to mala vedieť. Nech sa stane hocičo, vždy budem stáť na tvojej strane.“

Strela si spokojne povzdychla. „Ďakujem, Šťastko. To som potrebovala počuť.“

Potom mu bleskurýchle zaborila tesáky do krku.

ŠTVRTÁ KAPITOLA

Šťastkovým telom sa prevalila vlna bolesti. Strela sa zahryzla ešte pevnejšie a zaryla mu zuby do mäsa. Zo Šťastkovho hrdla sa vydralo priškrtené zakňučanie, no od zdesenia sa nevládal ani hnúť.

Ona na mňa zaútočila!

Strela ho priľahla a chvost stočila okolo Šťastkovho boku. Šťastko stuhol pod jej váhou a cítil tlak jej hrudníka, ktorý sa zdvíhal a klesal s každým nádychom. Začali mu tŕpnuť labky a len horko-ťažko vládal nestrácať hlavu. Bolesť ho pálila v hlbokých ranách na krku a cítil, ako mu divo búši srdce. Alebo to bolo Strelino srdce? Zdalo sa mu, že obe tlčú v rovnakom rytme.

Strela uvoľnila zovretie a Šťastkovi sa vrátil cit do nôh a zašklbalo mu svalmi. Teraz už by ju zo seba dokázal zhodiť, otočiť sa a začať sa brániť, ale uvedomil si, že nechce. Hoci sa stále nachádzal v jej zovretí, telo sa mu uvoľnilo. Cítil, ako sa k nemu pritláča jej mäkká teplá srsť a odrazu takmer nevnímal bolesť. Mal pocit, že takáto blízkosť medzi nimi dvomi je správna. Takto to má byť. Toto je moje miesto.

Vnímal, ako Strelin dych spomaľuje a obaja nasávajú a vyfukujú vzduch rovnakým tempom. Potom ho pustila, zoskočila z neho a otočila sa, aby stáli zoči-voči.

Šťastko ju ohromene sledoval a videl, ako sa jej na tesákoch leskne jeho krv. Stekala jej po dolnej čeľusti a kvapkala do trávy. „Pohrýzla som ťa pod srsťou,“ povedala Strela vážne. „Nikto iný tú ranu nikdy neuvidí, no zostane ti po nej jazva a obaja budeme vedieť, že ju tam máš. Si môj Beta a si mi navždy zaviazaný vernosťou.“

Šťastko zvesil chvost a sklonil hlavu. Jeho telo akosi vedelo, čo má robiť, a na jazyk mu samy od seba prišli správne slová. „Budeme vedieť, že ju tam mám,“ zopakoval. „Nosím tvoju značku a vždy ti budem verný, Strela… moja Alfa.“

Alfa. To slovo v ňom vyvolalo nepríjemný pocit.

Musela Strela absolvovať rovnaký rituál, keď sa stala Betou divej svorky a prisahala večnú vernosť polovlkovi? Prešiel pohľadom po jej dlhom krku. Krátka srsť sa jej leskla vo svite Mesačnej sučky, hladká a hodvábna, no kdesi pod ňou sa možno skrývala jazva, o ktorej nevedel nikto okrem Strely a polovlka.

Šťastkovi od žiarlivosti zašklbalo fúzmi. Dvíhal sa mu žalúdok z predstavy, že jeho družka dakedy bola taká blízka tomu prašivému zradcovi.

Strela naňho hľadela vážnymi očami. „Prijal si svoju rolu Betu. Ja ako Alfa obratom prisahám pri Mesačnej sučke, že budem vždy čestná, úprimná a odvážna. Tvoju vernosť budem odmeňovať tým, že ťa vždy budem chrániť.“ Sklonila hlavu, ale neprestávala sa mu pozerať do očí. „Ak tento sľub niekedy poruším, už nebudem Alfou a puto medzi nami sa zruší. A ak ho poruším tým, že urobím niečo zle, tým, že zlyhám ako Alfa, už to nepôjde napraviť.“ Šťastko v jej očiach zazrel náznak hnevu. Spomenula si vari aj ona na polovlkovu zradu?

Podišiel k nej o krok, a keď mu oblizla ňufák, pozoroval, ako sa jej z očí vytráca tvrdý pohľad.

„Tým sa náš tajný rituál skončil,“ zašepkala. „Mesačná sučka je naším svedkom, že sme odteraz spojení a spoločne povedieme našu svorku.“

Strela a Šťastko sa vrátili do svojho brlohu a schúlili sa vedľa seba do klbka. Strela si položila hlavu na jeho bok a takmer okamžite zaspala, no na Šťastka driemoty neprichádzali. Rozmýšľal o zvláštnych udalostiach, ktoré ho priviedli na toto miesto a o svojich nočných morách, ktoré ho varovali pred prichádzajúcim nebezpečenstvom.

Zdalo sa mu, že uplynula celá večnosť, kým sa Slnečný pes zobudil a vyliezol nad obzor, skrytý za vrstvou sivých oblakov. Strela otvorila oči. „Nebolí ťa krk?“

Šťastko zažmurkal. Na svoje počudovanie zistil, že ranu takmer necíti. „Ani trocha,“ odvetil.

„To je dobre. Poď, je čas na tvoju slávnosť.“ Oblizla mu uši a vyviedla ho z brlohu.

Zvyšok svorky sa zhromaždil na čistine medzi stromami. Utvorili voľný kruh okolo Šťastka a každý mal medzi prednými labkami položený svoj obetný dar.

Šťastko sa poobzeral. Marta mu venovala povzbudzujúci pohľad. Kĺzal sa pohľadom po zvyšných členoch svorky: po Margarétke, Iskre, Šípke, Búrke, Lune a jej šteňatách. Váhavo prešľapoval z labky na labku. Nebol zvyknutý na rituály vykonávané za svetla Slnečného psa a sám uprostred kruhu psov, ktorí ho uprene sledovali, sa cítil zvláštne.

Strela sa postavila medzi Bellu a Mikiho a zdvihla hlavu. „Pred vami stojí môj vyvolený Beta. Pristúpte a predložte svoje obetné dary.“

Ako prvá predstúpila Iskra a položila pred Šťastka svoj dar – kosti malého zvieraťa, ktoré nedávno ulovila a zjedla. Na rebierkach zostalo zopár vlákien červeného mäsa. Šťastko obetu oňuchal a narovnal sa, aby sa mohol Iskre pozerať do očí. Keď sa im pohľady stretli, prehovorila vážnym hlasom.

„Prinášam ti tento dar, aby si úspešne viedol lovecké výpravy a postaral sa o to, aby svorka nikdy netrpela hladom.“ Predklonila sa, aby sa dotkla jeho ňufáka, a vrátila sa do kruhu.

Nasledovala Marta, ktorá pred Šťastka položila svetložltý okruhliak. Spoznal, že je to kamienok z brehu jazierka. Marta sa k nemu pravdepodobne vybrala za Zorkou, ktorá práve v papuľke stískala biely vodný kamienok.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zákon svorky 6: Psia hrmavica.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.