Autorské práva

E-KNIHU napísal © Prof. RNDr. Ctirad Klimčík PhD. DrSc. 2014.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora.

ISBN 978-2-9549668-1-6

Poďakovanie

Fotografia klietky hanby v Levoči použitá pri výrobe obálky bola ocenená vo Fotosúťaži časopisu BZ! v roku 2009. Ďakujem jej autorovi Ing. Romanovi Malegovi za jej láskavé poskytnutie.

Ctirad Klimčík

Klietka hanby

Historický román

2014

O knihe

Kováčsky tovariš Jens sa stáva obeťou intrigy a je nespravodlivo vystavený v klietke hanby na norimberskom námestí. Jensova snúbenica Gertrúda, presvedčená o jeho nevine, však stojí pevne pri jeho boku a vydá sa za neho. Mladí manželia sa potom vysťahujú na Slovensko, kde sa spolupodieľajú na založení a budovaní mesta Bardejova.

O autorovi

Ctirad Klimčík sa narodil 22.11.1961 v Prešove, je ženatý a má dve deti. Od r. 1997 pôsobí ako profesor matematiky na Univerzite Aix-Marseille vo Francúzsku.

Venované pamiatke Kláry Zachovej

Prológ (1291)

Druhá májová nedeľa roku 1291 bola posledným dňom výročného norimberského jarmoku a už od rána sa v uličkách medzi stánkami tlačili húfy zákazníkov. O pozornosť šľachticov, mešťanov i návštevníkov z vidieka zvádzali súboje obchodníci, krčmári, kaukliari i akrobati a na ich nepozornosť zasa striehli vreckári a iní drobní zlodejíčkovia. Tyč slnečných hodín na radnici práve vrhala tieň na cifrovanú deviatku, keď z útrob žalára vyviedli katovi pomocníci nahého mladého muža a po krátkej púti cez námestie ho vsadili do veľkej kovovej klietky ukotvenej na vyvýšenom kamennom podstavci. Nato mestský bubeník utíšil pomocou svojho nástroja zaplnený rínok a silným hlasom vykričal:

– Dáva sa na známosť, že tovariš Jens z Lichtenfelsu si vyrezal z dreva sochu zobrazujúcu nahého chlapa a v jej prítomnosti sa hriešne sebaukájal. Podľa rozhodnutia Jeho ctihodnosti sudcu Alberta bude sodomita vystavený v klietke hanby až do polnoci dnešného dňa.

Oznámenie vzbudilo rozruch a dav zvedavcov okamžite obstúpil klietku.

– Ja som nevinný! Tú sochu som vyrezal ako umelec! – reval odsúdenec a zároveň sa neúspešne snažil vyrvať si ruky z pút.

Po krátkom zaváhaní sa obecenstvo rozosmialo a počastovalo nájomníka klietky spŕškou pľuvancov, posmeškov a urážok. Trestanec pochopil, že mu nikto neverí, schúlil sa do klbka a privrel viečka.

– Vstaň a otvor oči, ty špinavý buzerant! Nech vidíš, kde si to dopracoval! – prikázal odsúdencovi kat a hrotom kopije opretým o slabiny ho prinútil poslúchnuť.

Vtom sa k mrežiam klietky predral mladík s hladkou ulízanou čiernou šticou. Mal pleť tvarohovej farby a tichý nástojčivý hlas:

– Jens, počuješ, Jens! – zavolal.

– Jürg! – prekvapil sa trestanec, keď spoznal svojho bývalého spolutovariša.

– Prišiel som ti povedať, že som tvoj priateľ, – posmešne sa zaškľabil ulízanec.

*

S plynúcimi hodinami prúdili ku klietke stále noví jarmočníci, ktorí nepoľavovali v hanení jej nedobrovoľného nájomníka. Poludňajšie slnko spaľovalo odsúdencovu pokožku, ktorú navyše katovi paholci natreli medom, aby priťahovala mračná hmyzu. Spútané ruky nemohli štípajúce ovady zabíjať a trestancovi nezostalo nič iného, než v kulise smiechu obecenstva striasať malých útočníkov nedôstojným poskakovaním. Za krátky čas bolo celé jeho telo pokryté obrovskými opuchmi.

– Piť, prosím, piť, – vydýchol trýznený mládenec a klesol na kolená.

Dav nevdojak utíchol a vyčkával. Kat váhal. Nenútil už síce odsúdenca vstávať, ale ani nedal pokyn vyhovieť jeho žiadosti. Vtom spoza rohu kostola vybehla dievčina s vlasmi farby pšenice, vyskočila na okraj kamenného podstavca klietky a prestrčila cez jej mreže malý krčah s vodou:

– Tu máš, Jens, napi sa! – ponúkla trestanca a pridržala mu džbánok pri ústach.

Stihol si glgnúť len niekoľkokrát, kým diváci pochopili, že ešte nie je na konci svojich síl. Vlna nenávisti sa znovu zdvihla:

– Ideš od neho, ty kurva! – revala spodina.

Jeden z katanov rýchlo stiahol dievčinu z podstavca dolu. Počula ešte trieštivý zvuk nádoby spadnutej na zem a vzápätí utekala preč sácaná rozvášnenou luzou.

1. Útek do neznáma (1291–1292)

1.1 Opát Hartmann

Predstavený kláštora cistercitov v Langheime bol muž, ktorému lós dožičil prežiť hneď niekoľko ľudských údelov. Volal sa Hartmann a narodil sa vo Švábsku ako tretí syn komesa Bertholda z Aue. Podľa zvyklostí mal jeho najstarší brat Ansehelm zdediť titul i majetok, druhorodený Kuno bol predurčený na duchovnú dráhu a jemu sa črtala budúcnosť v podobe meča a plášťa s krížom na prsiach. Rád teutónskych mníchov rytierov bol známy v celej Európe hlavne ako ochranca pútnikov do Svätej zeme, ale v skutočnosti plnil i dôležitú spoločenskú úlohu ako úložisko treťorodených šľachtických synkov. Mladý Hartmann sa vcelku tešil, že po dosiahnutí dospelosti odíde bojovať do Palestíny proti mamelukom, ale všetko zmenil výstredný a náladový Kuno. Stredného syna komesa Bertholda štúdium v kapitulnom seminári kruto znudilo a nakoniec sa dohodol so svojím otcom, že si vymení kariéru s mladším bratom.

Hartmann sa prejavil ako mimoriadne nadaný chlapec a po ukončení seminára sa s otcovým súhlasom zapísal na novozaloženú školu Studium Generale v Kolíne. Stal sa tam žiakom všestranného učenca Alberta Veľkého a spriatelil sa s Tomášom Akvinským, Ulrichom Engelbertom i ďalšími predstaviteľmi mladej generácie dominikánov. Študoval v časoch, keď z prekladateľskej dielne na dvore kastílskeho kráľa Alfonza Múdreho prúdili do Francúzska i Nemecka latinské opisy diel antických, arabských i židovských učencov a intelektuálna elita cirkvi k nim zaujímala stanovisko. Reguly rádu sv. Dominika síce hovorili jasne, že „rehoľník sa má venovať štúdiu kresťanských autorov a v pohanských knihách si smie nanajvýš hodinu polistovať“, ale zároveň pamätali na výnimky. Traktáty Algazela, Alhazena, Averroa, Avicennu, Mojžiša Maimonida a, samozrejme, Aristotela sa vskutku mohli študovať na základe povolenia ríšskeho provinciála rehole, ktorým bol istý čas sám Albert Veľký a neskôr niektorý z jeho učeníkov. Hartmanna si podmanilo čaro filozofie a vážne sa zaoberal myšlienkou vstúpiť k dominikánom. V poslednej chvíli ho od toho odhovoril jeho otec Berthold, majúci na zreteli rodinné dôvody. Prvorodený Ansehelm zomrel po ťažkej chorobe a Kuna zajali Egypťania v Sýrii. Komes Berthold chradol päť rokov v nádeji, že ešte niekedy uvidí svojho prostredného syna. Na smrteľnej posteli však vyhlásil, že Kuno je s najväčšou pravdepodobnosťou mŕtvy, a odovzdal svoj titul i majetok do rúk svojho najmladšieho potomka Hartmanna.

Život feudálneho pána mal svoje úskalia i príjemné stránky. K tým druhým patrila ženba. Hartmann sa raz v Kolíne zoznámil so vzdelaným durýnskym komesom Lotharom, ktorý si krátil čas štúdiom filozofie. Pri návšteve Durýnska spoznal i jeho dcéru Heligundu, ktorá ho okúzlila. Hartmann nezaváhal a požiadal Lothara o jej ruku. Po svadbe prežívali mladí manželia opojenie milostným životom a boli presvedčení o večnosti daru vrúcneho citu, ktorý vrúbil ich spojenie. Ich prvé roztržky však na seba nenechali dlho čakať. Oslabenie cisárskej vlády v druhej polovici trinásteho storočia nútilo bohatých feudálov neustále meniť pozíciu na zložitej mocenskej šachovnici. Hartmanna unavovali ustavičné pakty, úklady, ústupky i zrady a usiloval sa nájsť zámienku, aby sa mohol vrátiť do Kolína k svojim rukopisom. Praktická Heligunda ho od toho odhovárala a presviedčala ho, že boj o moc a vplyv je oveľa dôležitejšou a bohumilšou činnosťou ako táranie o filozofii. Hartmann ju za podobné názory hrešil a raz sa jej priamo opýtal:

– Ako môžeš takto hovoriť? Veď sama máš otca filozofa.

– Práve preto, – odsekla.

Spor manželov vyriešil Kuno, ktorý nakoniec Egypťanom ušiel a po strastiplnej ceste sa dostal domov cez Severnú Afriku a Španielsko. Hartmann musel bratovi odovzdať titul i majetok a ocitol sa aj s manželkou bez dôstojného živobytia. Vtedy mu podal pomocnú ruku Albert Veľký a ponúkol mu miesto profesora na kolínskom Studium Generale.

Heligunda sa do konca života nezmierila so stratou svojho spoločenského postavenia. Pýcha rodenej komitesy jej bránila stýkať sa s meštiačkami a strata titulu i pozemkov ju zasa vyradila zo spoločnosti šľachtičien. Kedže nikdy neotehotnela a jej muž trávil väčšinu času na fakulte, pomaly schla v samote štyroch stien neveľkého bytu v bočnej ulici Kolína. Tam ju raz v studenom marci navštívila chrípka a pomohla jej opustiť smutný pozemský svet. Smrť manželky ovplyvnila Hartmannovu kariéru podstatným spôsobom. V tomto momente zlomu sa prejavila jeho povaha individualistu. Zrazu nebol dôvod, prečo by bezdetný vdovec nevstúpil do rádu dominikánov, ktorý združoval všetkých jeho kolegov profesorov bez výnimky. Viac inštinktom ako rozumom však Hartmann pochopil, že sa nechce zaradiť medzi ostatných, a našiel odvahu zmeniť v zrelom veku beh svojho života. Poobzeral sa okolo seba, nadviazal kontakty s rozličnými ľuďmi a nakoniec zložil rehoľný sľub u cistercitov, ktorí mu ponúkli miesto opáta v Langheime.

*

Hartmann začal svoju akademickú kariéru diplomovou prácou s názvom „O zmysle a povahe nadprirodzených javov“. Tému mu zadal Albert Veľký v rámci svojho programu smerujúceho k vedeckému dôkazu existencie Boha a mladý študent ju poňal v tradičnom štýle. Zhromaždil desiatky prameňov a na ich základe zdôvodnil, ako a prečo Boh dáva ľuďom o sebe vedieť práve prostredníctvom zázrakov. Po úspešnej obhajobe práce sa však Hartmann svojho učiteľa opýtal medzi štyrmi očami, či by otázky „ako“ a „prečo“ nemali nasledovať až po vyjasnení problému, „čo“ je to vlastne zázrak.

– Ako merať neočakávanosť, prekvapivosť či nevysvetliteľnosť zázraku? – kládol dychtivý študent ďalšie a ďalšie otázky. – Ako vytýčiť výraznejšiu hranicu medzi prirodzeným a nadprirodzeným?

Albertovi sa páčil mladíkov zápal a odpovedal naň dlhým výkladom o zlučiteľnosti rozumu a viery. Hartmann ho celkom presne nepochopil, ale jednako postrehol, že mu starý dominikán zadal zámerne problém, ktorý pod povrchom skrýval oveľa viac než okato priamočiare vývody študentskej diplomovej práce. Cieľom veľkého učenca bolo v prvom rade zasiať do mladého bystrého mozgu semeno zvedavosti, a to sa mu aj podarilo.

Po získaní miesta profesora Hartmann znovu nasledoval vzor svojho učiteľa a niekoľko rokov sa venoval botanike i zoológii. Fascinovala ho najmä nová metóda aktívneho pozorovania prírody, ktorú presadzoval okrem Alberta Veľkého i ďalší dobový veľduch Roger Bacon. Obidvaja učenci tvrdili, že filozof sa nesmie obmedziť iba na štúdium tých faktov, ktoré sú v priamom dosahu jeho zmyslov, ale musí vynaložiť úsilie, aby do svojho rozboru zaradil i fakty bezprostredne nedostupné. To v skutočnosti znamenalo, že bádateľ musí ísť hľadať fakty tam, kam by za normálnych okolností nešiel, musí načas opustiť knihy vo svojej pracovni a unúvať sa počúvať prírodu. Hartmann si celý život s úsmevom spomínal, ako raz s Albertom liezli do koruny veľkého duba pozorovať mláďa kukučky cudzopasiace v hniezde sýkoriek. Slávny dominikán už mal svoje roky a jeho mladší spoločník ho musel pridržiavať, aby zabránil jeho prípadnému pádu. Práve vtedy sa pod stromom objavil starý sedliak s malým chlapcom. Kým výraz tváre fafrnka bol vážny a dospelo chápavý, jeho dedo bol rozjarený ako potešené dieťa a mädlil si ruky, ako v krčme opíše dvoch dôstojne vyzerajúcich „netopierov“ visiacich v haluziach košatého velikána.

Ďalší dôležitý krok, ktorý Hartmann urobil na ceste k poznaniu, viedol od aktívneho počúvania k priamemu dialógu s prírodou. To znamenalo študovať nielen fakty, ktoré príroda poskytuje sama osebe bez ohľadu na to, či ľudia musia alebo nemusia vynaložiť námahu, aby ich mohli pozorovať. Znamenalo to študovať aj fakty, ktoré by príroda sama nevyrobila, keby jej v tom človek nepomohol. Znamenalo to stať sa aktívnou súčasťou prírody, zasahovať do nej, spoludiať s ňou, položiť jej otázku a porozumieť jej odpovedi. Jedným slovom to znamenalo zostrojiť experiment. Hartmann však musel prejsť dlhším vývojom, kým sa experimentovanie stalo každodennou náplňou jeho práce. Začal štúdiom diel Rogera Bacona venovaným neživej prírode. Zvlášť pasáže o šírení svetla sa dali ľahko overovať, pretože v Nemecku bolo nadostač majstrov schopných vyrobiť kvalitné zrkadlá i šošovky. Hartmann postupne prešiel od zoológie k optike a verný svojej systematickej povahe prečítal o novej oblasti svojho výskumu všetko, čo bolo dostupné. Najväčší dojem naň urobili práce Poliaka Vitela, ktorého dokonca pozval na čas do Kolína, aby si s ním vymenil skúsenosti. Obaja vedci prekvapujúco zistili, že ich oboch zaujíma aj psychológia a zvlášť úloha podvedomia pri vedeckom bádaní. Ich sľubná spolupráca sa rýchlo rozvíjala, náhle ju však prerušila smrť Heligundy.

Hartmann sa nedostal do čela najbohatšieho európskeho kláštora cistercitov len pre svoju múdrosť a vzdelanie. Keď bol ešte profesorom v Kolíne, zmienil sa raz bamberskému biskupovi Arnoldovi o pušnom prachu, ktorý Roger Bacon taktiež opísal vo svojom diele. Vplyvný cirkevný hodnostár reagoval okamžite a vyzval Hartmanna, aby overil podivuhodné vlastnosti zmesi, o ktorých sa veľký Angličan zmieňoval. Testy vskutku potvrdili výbušnosť prášku a odtiaľ bol už len krok k myšlienke zostrojiť kanón. Cisterciti boli známi svojou vysokou remeselnou zručnosťou pri narábaní s kovmi, preto sa biskup Arnold dohodol s ich generálom, že kláštoru v Langheime budú udelené nové pápežské výsady a bude v ňom zriadená remeselná dielňa s tajným poslaním vyvinúť novú zbraň. Vedením projektu bol poverený Hartmann, ktorý bol skoro vzápätí menovaný opátom.

V praxi sa rýchlo ukázalo, že hlavným problémom metalurgov bude odliať delo schopné vydržať výbuch dostatočne veľkej nálože, ktorá by udelila náboju požadovanú prieraznosť. Hartmanna práca so zliatinami zaujala a vymyslel i viaceré zlepšenia v technike odlievania, ale najväčšie intelektuálne zadosťučinenie mu prinieslo štúdium balistiky. Fakt, že tvar balistickej krivky je daný výlučne uhlom výstrelu a veľkosťou nálože, ho totiž priviedol k uspokojujúcej definícii pojmu zázrak. Kľúčový nápad dostal pri sledovaní šarvancov, ktorí sa raz v zime guľovali na námestí v Lichtenfelse. Zdalo sa mu, že snehové gule opisujú rovnaké krivky ako ich delové kolegyne, akoby sa podriaďovali tomu istému neviditeľnému zákonu predpisujúcemu ich pohyb.

– Zákon, – zamrmlal si Hartmann pod fúzy a svoju myšlienku vzápätí rozvinul: – Protipólom zázraku je zákon.

Podobne ako nenormálnosť nemôže existovať bez normálnosti, zázrak nejestvuje bez zákona, pretože z definície označuje situáciu, v ktorej je zákon porušovaný, hútal ďalej opát v pokoji svojej pracovne. Čo je však zákon? Hartmann bol uveličený, keď po dôkladnej úvahe zistil, že sa netočí v kruhu. Pojem zákona sa mu zdal prirodzene definovateľný. Vyšiel z nesporného faktu, že ľudská myseľ si dokáže predstaviť i situácie, ktoré v skutočnosti nikdy nenastávajú. Nikto predsa nevidel akúsi zázračnú snehovú guľu krúžiacu po špirále okolo kostolnej veže, ale každý si ju vedel predstaviť. Skôr ako toho pamätného dňa nastal čas večernej modlitby, opát si nalistoval v Baconovom diele vetu „Bránou i kľúčom k poznávaniu prírody je matematika.“ a na margo napísal drobnými literami komentár, ktorý považoval za syntézu svojho prístupu k prírodným vedám:

Zákon prírody je pravidlo, ktoré spomedzi všetkých predstaviteľných situácií vymedzuje iba tie, ktoré v skutočnosti nastávajú. Predstaviteľné situácie sú popisované istými matematickými objektmi a zákon je dodatočná matematická podmienka, ktorej musia tieto objekty vyhovovať.

Od toho času Hartmann často experimentoval s naklonenou hladkou drevenou doskou. Z jej vrchnej hrany vypúšťal guličky nasiaknuté atramentom, udeľoval im rôzne počiatočné rýchlosti i smery a študoval krivky, ktoré zostávali namaľované na dreve. Podľa svojho zvyku si zaobstaral všetky dostupné matematické traktáty a s pomocou diel Apolónia i Menachma sa presvedčil, že atramentové krivky na nachýlenej doske sú tie isté, aké vznikajú pri sekaní plášťa kužeľa rovinou. Z toho mu vyplynul záver, že v tomto prípade zákon prírody vymedzuje spomedzi všetkých kriviek iba kužeľosečky. Jeho nadšenie nebralo konca kraja. Už nepochyboval, že zákony prírody nielenže jestvujú, ale navyše v sebe skrývajú pozoruhodnú harmóniu. Uvedomil si, že prírodovedec nepotrebuje veriť na zázraky, aby sa presvedčil o existencii Boha. Nechápal dokonca, prečo by mal Boh sám porušovať platnosť dokonalých zákonov, ktoré vytvoril. Nedáva o sebe ľuďom dostatočne znať, keď im zákony stvorenia vôbec umožňuje pochopiť?

1.2 Fráter Hans

Hans ušiel z domu, keď mal desať rokov. Svojim príbuzným bol na oštaru a otec i bratia mu to neváhali často pripomínať. Jeho neduživé pokrivené tielko nevládalo pridlho pracovať na poli a jeho hrb priťahoval posmešky ako osamelý strom na pláni priťahuje blesky. Cielili naň mnohé surové vtipy a hoci väčšina z nich odznela na prahu počuteľnosti, bujaré výbuchy smiechu búšili do ušných bubienkov i do poraneného sebavedomia mrzáka. Hans veľmi skoro pochopil, že zvieratá sú mu bližšie ako ľudia. Z vlastnej vôle sa rozhodol spať v maštali pri kravách a vyvinul sa u neho zvláštny šiesty zmysel, ktorým dokázal vnímať starosti i bolesti svojich štvornohých spolunocľažníkov. Práve poznanie duší zvierat sa stalo zdrojom jeho skromnej obživy, keď jedného jarného rána odišiel bez rozlúčky od svojej rodiny a vydal sa pešo po prúde rieky Maine. Neďaleko mestečka Lichtenfelsu bol brod, ktorý bol nenahraditeľný svojou polohou, ale počas vysokej vody bol na samej hranici použiteľnosti. Sedliaci i kupci vtedy hnali svoje záprahy cez rieku s najvyšším sústredením a neraz zostali bezradne trčať uprostred prúdu, keď vydesené voly či kone bučali i erdžali a odmietali vykročiť ďalej do kalných vírov krútiacich sa okolo ich nôh. To bola chvíľa, na ktorú Hans čakal. Nebojácne noril svoju malú postavičku do vĺn, zručne obnovoval rovnováhu dlhou bakuľou a keď sa prebojoval k uviaznutému záprahu, navrhol pohoničovi, že ho vyvedie na breh. Keď dostal kladnú odpoveď, obopol útlymi rukami hrubú šiju ťažného zvieraťa a mrmlal mu do ucha upokojujúce slová. Poväčšine bol úspešný a neminula ho odmena v podobe niekoľkých medenákov.

Zimy trávil Hans v kláštore cistercitov v Langheime. Navonok vykonával bežné práce okolo koní i dobytka, ale jeho hlavnou úlohou bolo liečiť choré zvieratá. Keď dospel, opát Hartmann ho prijal do rádu, a tým mu dal celoživotnú istotu hmotného zabezpečenia. Navyše sa predstavený langheimských cistercitov netajil priaznivým vzťahom k hrbatému frátrovi. Posmešky mníchov, novicov i čeľade preto úplne ustali a Hans dokonca rýchlo stúpal na pomyselnom rebríčku vplyvu v spoločenstve rádových bratov. Naďalej sa zaoberal zvieratami, ibaže už nečistil lopatou chlievy, ale bol zodpovedný za zdravie, dobrý byt a hospodársku výdajnosť dobytka. Rozhodoval, ktorá krava pôjde na porážku, ktorá bude pripustená a ktorá predaná, ktorý býček vykastrovaný a ktorý určený na plodenie teliat. Na veľkých bamberských trhoch dozeral na predaj i nákup zvierat a trpezlivo zveľaďoval kláštorný chov.

Opát Hartmann si Hansa vážil pre jeho odbornosť a mal ho rád pre jeho ľudské vlastnosti. Neraz zazrel do pracovne hrbatého frátra, vyšiel spolu s ním na obhliadku maštalí a so zvedavosťou vedca sa ho vypytoval na povahu a zvyky zvierat. Hans bol bystrý, chápal, o čo jeho predstavenému ide, a neraz odpovedal i na nevyslovené otázky. Nevzďaloval sa však príliš od námetu rozhovoru a len veľmi zriedka prekračoval hranicu medzi zvieratami a ľuďmi. Opát od neho nikdy nepočul klebety či politické názory a vďaka tejto diskrétnosti ho občas poveroval misiami, ktoré vyžadovali dôvernosť, nenápadnosť a mlčanlivosť. Hans si bol vedomý svojej užitočnosti. Vedel, že vo svetle bezvýznamnosti jeho hrbu sa skutočná náplň jeho poslania stráca v tieni. Uspokojovalo ho, že sa môže svojmu predstavenému zavďačiť dobre splnenou úlohou a navyše sa tešil, keď mu prišlo cestovať do iného kláštora alebo mesta. Rád poznával nové končiny a najviac ho nadchýňalo, keď po ceste naďabil na vystúpenie akrobatov, zápas silákov alebo šermiarsky turnaj rytierov. Vtedy sa učupil niekde v rohu námestia a sníval, že on je jedným z tých bojovníkov so zdravým statným telom, že to jeho sila, vrtkosť a pohotovosť vzbudzuje obdiv a ovácie davu.

*

Na svitaní druhej májovej soboty roku 1291 sa otvorili vráta langheimského kláštora a na hradskú vyjachal chatrný bezfarebný povoz. Pár okoloidúcich sedliakov ledva vrhlo pohľad na hrbatého pohoniča v zaplátanej kutni, ktorý súril kostnatú mulicu s odovzdaným výrazom tváre. Úložný priestor voza bol zahalený plachtou, ktorej podúvanie v čerstvom vetre budilo dojem, že toho veľa nezakrýva. Hans vskutku vyrušal s prázdnym nákladom, pred obedom minul svižným tempom Bamberg a na zotmení dorazil k hradbám Norimbergu. Vedel, že na druhý deň vrcholí v bohatom cisárskom meste veľký jarmok, a za normálnych okolností by ho vzrušovala vyhliadka na množstvo atrakcií, súbojov a súťaží. Jednako úloha, ktorú tentoraz dostal od opáta, bola mimoriadna a prinútila ho stráviť celý deň cestovania v zadumaní. Hans vskutku nechápal, prečo má odsúdeného sodomitu z norimberskej klietky hanby priviezť do Langheimu.

Rádový lekár Siegfried púšťal mníchom krv dovedna štyrikrát do roka. Bol to zaužívaný zvyk nielen v Langheime, ale aj v iných kláštoroch po celej Európe a verilo sa, že prispieva k ochabnutiu pohlavného pudu ohrozujúceho čistotu, mravnosť a bohabojnosť rehoľného života. Napriek tomu štipľavé historky o zoofílii a homosexuálnych vzťahoch rádových bratov kolovali vo vnútri i za múrami kláštora. Hans sám raz naďabil v kúte maštale na jedného z mníchov, ako sa ukája s čeľadníkom. Využil skutočnosť, že ani jeden zo súložiacich chlapov si ho nevšimol, nehlučne sa vzdialil a upovedomil predstaveného kláštora. Hartmann vyriešil problém potichu. Čeľadníka vyhodil za akýsi ozajstný či domnelý pracovný priestupok a zároveň kláštornej verejnosti oznámil, že jeden z rehoľníkov sa v náhlom popude mystického zápalu rozhodol zasvätiť Bohu svoju samotu. V preklade to znamenalo, že dotyčný mních strávi zvyšok svojho života v pustovníckej kobke s dierou pri úpätí steny, cez ktorú mu raz za deň podajú anonymné a mlčanlivé ruky bochník chleba a džbán vody. Hans samozrejme pochopil, že opát nestál o škandál na pôde kláštora a o to viac mu cestou do Norimbergu vŕtalo v hlave, prečo má byť teraz langheimský kláštor útočiskom usvedčeného homosexuála. Hoci dostal príkaz postupovať vo všetkej diskrétnosti, prípadné odhalenie úkrytu trestanca by dostalo rehoľu cistercitov do chúlostivého položenia.

Ponižovanie mládenca v klietke sledoval Hans so zmiešanými pocitmi. Zapôsobila naň zjavná úprimnosť odsúdenca, keď vykričal davu svoju nevinu. Hrbatý fráter si vtedy všimol tváre najväčších osočovateľov z radov divákov. Boli zarazené, akoby ich majitelia zneisteli pripustením, že okydávaním nevinného vyzerajú sami ako špinavci. Útočníkov však bolo veľa. Sami si to rýchlo uvedomili, ubezpečili sa vzájomnými pohľadmi o svojej spolupatričnosti a s odhodlanou vervou sa pustili do zatĺkania klincov do zamrežovanej rakvy, v ktorej bola pochovávaná počestnosť a dobré meno mladého kováčskeho tovariša Jensa z Lichtenfelsu. Hans váhal. Poznal trpkú chuť výsmechu a v tomto smere s trestancom súcitil. Bola tu však otázka viny. Spoločnosť práve naplňovala rozhodnutie svojich vodcov, že nájomník klietky je zlý a zaslúži si zneváženie. Ako mal skromný langheimský fráter pochybovať o autorite norimberského sudcu? Jeho vlastná životná skúsenosť ho k tomu nenavádzala. Mal predsa na chrbte hrb, a teda dal dôvod útokom na seba. Mal veriť, že na pohanbeného odsúdenca dopadajú pľuvance úplne bezdôvodne?

V nedeľu pred polnocou bolo námestie skoro prázdne a potrestaného tovariša si už nikto nevšímal. Dvaja katovi pomocníci mu otvorili dvere klietky pri dvanástom údere zvona, ale nešťastník nebol schopný vyjsť von sám. Ležal skrčený v kaluži vlastného moču, jeho holé telo drvil chlad jarnej noci a triasla ním vysoká horúčka. Hundrúc a nadávajúc, paholci ho museli vyniesť. Keď odišli, spod kostola vyjachal voz ťahaný mulicou a zastavil sa pri klietke. Z kozlíka zliezol Hans, podišiel k ležiacemu trestancovi a zašomral:

– Tie svine mu ani nevrátili šaty.

Potom si všimol štíhlu ženskú siluetu, ktorá sa zrazu vynorila z temnoty hneď vedľa neho.

– A ty čo tu chceš? – opýtal sa jej.

– Chcem mu pomôcť.

Fráter sa žene lepšie prizrel, ale v prítmi nerozoznal črty jej tváre.

– Ty si tá, ktorá mu dala napiť? – dovtípil sa jednako.

– Áno.

– Si jeho sestra?

– Kam ho zamýšľate odviezť? – odpovedala protiotázkou.

– Do toho ťa nič nie je.

– Mýlite sa. Mňa sa to týka, – odsekla bojovne.

– Dôležité je, aby nikto nevedel, kam s ním idem, – nástojil zmierlivým tónom Hans. – Bude to preňho lepšie.

– Ale ja to musím vedieť.

– Kto si? Jeho sestra? – zopakoval otázku.

– Nie. Som jeho verenica.

Fráter na ňu vyvalil oči:

– Zošalela si?

Počas rozhovoru Hans naložil znivočeného mladíka na voz a prikryl ho plachtou. Potom naskočil na bak a pošibal.

– Počkajte! – zakričala. – Vezmite ma so sebou!

– Ty zostaň tu, hlupaňa! Pre tvoje vlastné dobro! – odvrkol.

Neposlúchla a sledovala záprah pešo. Fráter si všimol, že jej v pohybe prekáža neforemný batoh, a posúril mulicu do klusu. Mladá žena však batožinu odhodila a rozbehla sa za povozom naľahko. Nato Hans zastavil:

– Nech je teda po tvojom, – povedal. – Nalož si svojich päť sliviek a vylez hore.

Potom už zavládlo na voze ticho a do mesačného svitu sa ozýval iba dupot kopýt mulice.

Koniec ukážky

ISBN 978-2-9549668-1-6

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Autorské práva

Poďakovanie

Historický román

O knihe

O autorovi

Prológ (1291)

1. Útek do neznáma (1291–1292)

1.1 Opát Hartmann

1.2 Fráter Hans

Koniec ukážky