Spirit animals (4) –
Oheň a ľad

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Shannon Hale

Spirit animals (4) – Oheň a ľad – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem svojmu bratovi Jeffovi, ktorý mi raz povedal,

že jeho duchovným zvieraťom je hroch.

S. H.

1

Gerathon

GERATHON SA POHLA. ČIERNE ŠUPINY HRUBÉ AKO kovové pláty sa so škripotom posúvali po pieskovci. Otvorila papuľu, nasávala vzduch a mávala chvostom.

Život! tešila sa. Jej telo už zase kĺzalo po zemi a zem jej ubiehala pod ním. Život znamená búšiace srdce, zaťaté svaly, vzduch, ktorý prúdi do pľúc. Život znamená pohyb. Gerathon vyplazila jazyk a vo vánku zacítila človeka. Viac života! Konečne netrpela hladom. Zvieratá v húfoch bežali, posúvali sa a skackali za ňou. Triasli sa od strachu, no nedokázali ujsť. Vždy keď si chcela kobra niečo malé zajesť, stačilo natiahnuť obrovský krk a schmatnúť klokana alebo divého psa. Od svojho úteku nepoznala hlad. Napriek tomu ju život napĺňal túžbou zovrieť v čeľustiach pulzujúce telá a rozmliaždiť ich.

Zmenila smer, zamierila k osamelému človeku. Pravdaže, ak chcela, vedela sa pohybovať takmer nečujne, ale to nebolo potrebné. Aká bytosť by dokázala ujsť dvojtonovej kobre?

Toto stvorenie sa o to pokúšalo – mladík, v očiach vytreštených od strachu, mal dosiaľ detský pohľad. Gerathon zasyčala, vlastne to bol spokojný smiech, a napla všetky svaly vo svojom dlhom silnom tele. Roztiahla svoju elegantnú kapucňu na krku, zvinula sa a vrhla sa vpred.

Život! Tento život sa medzi jej čeľusťami zmietal a kopal, na jazyku cítila tlkot jeho srdca. Keď sa mu zahryzla do chrbta a do tela mu vypustila čierny jed, príšerne zjačal. Jeho srdce poslušne pumpovalo jed spolu s krvou do celého tela. Ešte chvíľu sa mykal, no napokon ochabol. Srdce mu však ďalej tĺklo, pomaly a príjemne, kým ho celého prehĺtala. Jej svaly si ho posúvali po svetloružovej tlame, kúsok po kúsku, až do temnoty žalúdka.

Skrútila sa do klbka a odpočívala v rozpálenom koralovočervenom piesku. Vychutnávala si pocit, keď v nej pulzuje ďalšie srdce, ďalší život, ktorý pomaly podlieha jej sile.

Pri spomienke, ako stáročia zúrila a besnela vo svojom väzení z hliny a kamenia, ktoré sa ju pokúšalo rozmliaždiť, pohltiť a zničiť, sa zasmiala. Opájala sa znovunadobudnutou slobodou. Rozohriata slnkom a jedlom cítila euforickú radosť a mala chuť spraviť niečo nespútané. Už nedokáže zjesť nič ďalšie, zato hlad po živote ešte len pošteklila.

Myseľ vyslala na prieskumnú výpravu a žlté oči jej zbeleli. Žiarilo v nich množstvo bielych škvrniek, z ktorých každá predstavovala jednu osobu. Gerathon ich všetkých poznala rovnako dobre, ako bača pozná svoje ovečky.

Vybrala si spiaceho človeka, pretože cesta do podvedomia spáča je ľahšia. Bola to žena, podľa ľudských meradiel pomerne stará, žijúca ďaleko v Nile. Kobrino vedomie naplnilo ženinu myseľ ako piesok plechovku. Prinútila ju vstať, vyjsť z domu a poobzerať sa. Niloská noc bola hnedá a teplá, voňala jazmínom. Gerathon priam cítila suchú trávu praskajúcu pod ženinými bosými nohami, ktoré kráčali po hline ešte teplej od slnka.

Ženinými očami Gerathon zbadala neďaleký zráz. Nasmerovala ju k nemu, čoraz rýchlejšie, až ju napokon prinútila utekať.

Žena sa mykla, akoby sa pokúšala prebudiť. Gerathon spokojne zasyčala. Život znamená pohyb.

Vrhla ženu zo strminy a padala s ňou. Jej vedomie opustila tesne predtým, ako telo dopadlo na dno kaňonu.

Vo svetle ich plánu to možno bola strata, ibaže tak či tak najskôr potrebuje pozbierať všetky talizmany a Veľký strážca si medzitým zaslúži trochu sa pohrať.

Jazykom ochutnala vietor. Jej šupinatá tlama sa stále usmievala.

2

Lúpež

JUŽNÝ VIETOR SA OPREL DO MEILININHO CHRBTA, akoby ju postrkoval vpred. Nie že by to potrebovala. V poslednom čase v nej horel oheň, ktorý ju vytrvalo hnal dopredu. Ostatní občas šomrali pre nekonečné cestovanie a ustavičné putovanie po Zhongu a teraz po severe Eury, ona však mala pocit, že postupujú pomaly.

Na hladine rieky, ktorá tiekla pozdĺž cesty, sa zrkadlilo slnko a Meilin pevne zažmúrila oči. Za zatvorenými viečkami na ňu čakal rovnaký obraz ako vždy.

Obrovský krokodíl s roztvorenou čeľusťou a s čiernočiernymi krutými očami.

Jej bezvládny umierajúci otec.

Rýchlo oči znova otvorila a rázne popchla koňa do rýchlejšieho kroku.

Vietor zmenil smer, zafúkal jej do tváre od severozápadu. Pošúchala si ramená, aby zahnala husiu kožu, ktorá jej naskočila.

„Čaká nás ešte oveľa väčšia zima,“ poznamenal Rollan, ktorý pomkol svojho koňa, aby ju dostihol. „Odporná zima, ktorá ťa pohryzie do nosa a vyštípe ti prsty na nohách.“

„Máš pravdu,“ prikývla.

„Jeden môj zákerný kamarát z ulice sa kedysi uprostred zimy stavil s dajakým bohatým chalanom, že neoblizne kovový stĺp pouličnej lampy. Tomu bohatému darebákovi tam primrzol jazyk a kamoš mu vyzul topánky a vyzliekol kabát.“

„Nehovor,“ odfrkla si Meilin.

„Ale hovorím, drahá pandia dáma!“

„A nemal ten tvoj kamarát náhodou meno, ktoré sa začína na r a končí na n?“

„Ani náhodou! Ja som nikdy nebol zákerný. Tento príbeh som ti porozprával iba preto, aby som ťa varoval, lebo viem, ako rada oblizuješ pouličné lampy.“

Meilin len s vypätím síl odolala úsmevu. Od bitky pri Dineshovom chráme s ňou Rollan trávil veľa času a väčšinou táral samé hlúposti. Bola presvedčená, že sa ju pokúša rozptýliť, aby zabudla na svoj smútok. Výprava po slonov talizman im spôsobila dosiaľ najväčšie straty. Meilin vyrazila do Zhongu sama na vlastnú päsť a konečne našla svojho otca, ktorý viedol ozbrojený odboj v zhonskom Veľkom bambusovom bludisku. Ibaže krátko nato oňho zase prišla. Zomrel jej priamo pred očami. Spočiatku sa cítila otupene, pohltila ju desivá prázdnota. Potom sa však v nej rozhorel plamienok ohňa, ktorý jej pripomínal, že Požierač je voľný a rozsieva smrť. Rozhodne nemôže dopustiť, aby ten plameň uhasil súcit alebo trápne vtipy. Popchla koňa do ešte rýchlejšieho klusu.

„Blížime sa k rázcestiu,“ oznámil Tarik. „Utáboríme sa na noc.“

„Ale veď je ešte svetlo,“ namietla Meilin.

„Na rázcestí odbočíme od rieky,“ povedal Tarik. „A skôr ako sa vydáme ďalej na sever, musíme poriadne napojiť kone.“

Meilin ešte chcela protestovať, no Tarik na ňu už znova pozeral tým chápavým a súcitným pohľadom. Podobne na ňu hľadela aj Jhi, preto pandu čo najviac udržiavala v stave spánku. Začínala toho mať po krk. Ďalší, kto sa na ňu zadíva s pochopením a so súcitom, asi dostane...

„Meilin?“ oslovila ju Abeke.

„Čo je?“ vyštekla.

„Prepáč,“ stiahla sa Abeke. „Len som sa ťa chcela opýtať, či mi pomôžeš nazbierať drevo na oheň.“

„Pravdaže ti pomôžem,“ odvetila rozhodne.

Rovina v okolí rázcestia sa začínala zapĺňať pútnikmi a obchodnými karavánami, ktoré sa tu chystali prenocovať. Jej zelenopláštnická skupinka prechádzala cez trávnatú rovinatú planinu na severe Eury. Žiaľ, nedostanú sa do okolia Glengavinu, kde teraz žil Finn, ale aspoň to bola pokojná a bezpečná cesta. Kúsok od nich táborili aj kočovní hudobníci – muž brnkal na lutne a žena v modrom závoji ticho spievala. Zrejme si nacvičovali piesne.

Kým na brehu rieky zbierali naplavené drevo a polámané konáre, Abeke mlčala. Meilin to potešilo, lebo ticho jej umožnilo naplno sa sústrediť na tú žiaru vo svojom vnútri a na Požierača, ani čoby bola hrot šípu a on jej cieľ.

S plnými náručiami dreva zamierili k miestu, kde Tarik, Rollan a Conor odsedlávali kone. Ryšavá eurská Zelenopláštnička Maya, ktorú Tarik požiadal, aby ich sprevádzala na výprave na sever, zatiaľ ukladala do kruhu skaly, aby vytvorila ohnisko. Bola o niekoľko rokov staršia než Meilin, ale vďaka jemnej bledej tvári a hustým kučeravým ryšavým vlasom vyzerala mladšie.

Maya si vytiahla rukáv fialového svetra, pod ktorým sa skrývalo malé tetovanie v podobe jašteričky. V záblesku svetla sa objavil jej mlok, ktorý sa jej okamžite vyšplhal na plece. Čierne telo mal posiate jasnožltými škvrnami a bol taký malý, že sa jej mohol schovať v dlani. Meilin sa na Mayu smutne usmiala. Bola presvedčená, že Maya musela byť zo svojho zvieraťa spočiatku sklamaná rovnako ako ona z pandy. Od mloka asi človek veľa užitočných schopností na boj nezíska.

Meilin a Abeke položili drevo na zem a Abeke hodila pár konárov priamo na ohnisko. Meilin ju chcela zahriaknuť, veď na podpálenie potrebujú najprv nasekať triesky a potom...

Maya zdvihla ruku a na dlani jej vyskočila ohnivá guľôčka. Fúkla do nej a drevo v ohnisku okamžite vzplanulo.

„Teda!“ vyhŕkla Meilin.

„Ešte si nevidela, čo Maya dokáže?“ začudoval sa Conor.

Meilin pokrútila hlavou.

„V boji vám však zrejme veľmi nepomôžem,“ poznamenala Maya so širokým úsmevom. „Ovládam iba tento trik, oveľa viac toho neviem.“

„Na zamrznutom severe to pre nás môže byť nenahraditeľná schopnosť,“ podotkol Tarik.

V tej chvíli okolo nich prechádzal lutnista so speváčkou, ktorí sa vydali k vode. „Idete na sever?“ opýtala sa speváčka. „Viete, čo vás tam čaká? Len zima, veľká zima a ešte veľmi veľká zima.“

„A mrože,“ dodal Rollan. „Veľmi by som chcel vidieť mroža. Pravdaže, ak naozaj existujú.“

„Rollan, už som ti predsa povedal, že som ich videl na vlastné oči,“ pripomenul mu Tarik.

„Slony s plutvami a bez nôh?“ pokrútil hlavou Rollan. „Uverím tomu až vtedy, keď ich uvidím na vlastné oči.“

„Chceme sa dostať do Samisu,“ povedala Abeke hudobníkom. „Boli ste tam niekedy?“

„Jasné, Samis,“ poznamenal lutnista. „Takmer som zabudol, že na ceste k Arctice leží ešte nejaké mesto. Do Samisu nikto nechodí.“

„Kedysi dávno sme to skúsili. Však, láska?“ zašvitorila žena v závoji. Držala muža za ruku a zatočila sa okolo neho. „Obchodníci nás varovali, že v Samise neprijímajú návštevníkov. My sme si však vraveli, že určite túžia po troche zábavy, a tak sme vyrazili na sever...“

„A viete čo?“ povedal lutnista. „Nepustili nás ani za bránu.“ Zabrnkal na lutne akord, akoby oznamoval koniec pesničky.

Potom spolu odtancovali.

„Nestoja o obchodníkov?“ začudovala sa Abeke. Vedľa nej ležala natiahnutá Uraza, ktorú zamyslene hladkala po srsti, až šelma blažene priadla. „V mojej dedine by sme bez obchodníkov nemali nič kovové – hrnce, panvice, lopaty, skrátka vôbec nič. Ak tu nakúpime niečo, čím by sme mohli obyvateľov Samisu obdarovať, možno si ich tým nakloníme na svoju stranu.“

Tarik prikývol. „Dobrý nápad.“

Z mešca vybral niekoľko mincí a podal ich Abeke. Dievčina sa hneď vydala k obchodníkom, Uraza jej šla v pätách.

Po niekoľkých minútach Meilin začula zlostné výkriky. Postavila sa a vystrela ruku, aby privolala Jhi, no potom si to rozmyslela.

„Abeke s Urazou sú ešte stále preč?“ opýtala sa.

„Zostaňte tu,“ prikázal Tarik a rozbehol sa smerom, odkiaľ prichádzal hluk.

Ibaže v Meilin horela tá žiara, takže nevedela sedieť pokojne. Vyrazila za Tarikom a Rollan sa vydal za ňou. Conor a Maya zostali pri ohni, aby strážili veci.

Uprostred táboriska sa v hline váľali dvaja muži. Bili sa a kmásali si vlasy. Tarikovi sedel na pleci vydrí samček Lumeo, jeho duchovné zviera. Tarik, ktorý si od neho prepožičal vrtkosť, sa vrhol medzi mužov rovnako ladne ako vydra do vody a oddelil ich od seba.

„To stačí!“ zvolal. Pískanie a povzbudzovanie okolostojacich razom utíchlo. „Čo sa to tu deje?“

„Okradol ma!“ žaloval statný plešivý muž. Z nosa mu tiekla krv a mal roztrhanú košeľu. „Šetrím si celé roky, peniažtek k peniažteku. Už som mal takmer toľko, aby som sa mohol vydať domov, zobrať svoju matku z toho špinavého mesta a kúpiť jej farmu na dedine. Mal som toľko našetrené! On mi odrezal vrecko od opasku.“

Vytiahol si košeľu a ukázal zvyšky dvoch kožených remienkov, ktoré mu na opasku zostali.

„Vravím ti, že som to nebol!“ bránil sa ten druhý. „Bill, veď spolu cestujeme veľa rokov! Prečo by som ťa mal okradnúť práve teraz?“

„Neviem! No si jediný, komu som o tom povedal, a ak si mi ho nevzal ty, tak kam by sa podel?“ odpovedal Bill. Sedel v hline s hlavou zaborenou do dlaní a plakal. „Šetril som tak dlho...“

„Pane, váš kamarát neklame,“ ozval sa Rollan. „Neokradol vás.“

Meilin sa pozrela na Rollana. Neďaleko nich krúžila na oblohe Essix. Predtým sa musela Rollana dotýkať, aby posilnila jeho intuíciu. Možno sa ich zväzok predsa len upevňuje, aj keď ešte nevidela, že by Essix prešla do stavu spánku.

Ten, čo sa volal Bill, zdvihol hlavu a uprel na nich zúfalé oči. „Tak kto to bol?“

Rollan pátral v hlúčiku obchodníkov, hudobníkov a pútnikov, ktorí sa predtým prizerali bitke. V dave sa rozhostilo napäté ticho.

Rollanov pohľad sa zastavil na dlháňovi v naškrobenej bielej košeli, ktorý stál obrátený chrbtom k bitke a skúmal koleso povozu.

Chlapec zdvihol obočie a ukázal na toho muža. „Opýtal by som sa tamtoho vystrojeného pajáca.“

Tarik schmatol dlháňa za ruky a podržal mu ich za chrbtom.

„Čo to robíte?“ zvolal elegán.

„To koleso je určite krásne,“ poznamenal Rollan, „ale možno nie je také krásne, aby vás zaujímalo viac ako bitka. Pravdaže, ak sa nesnažíte uniknúť pozornosti ostatných.“

Meilin a jeden obchodník ho šli prehľadať. V čižme nahmatala akúsi hrču. Siahla dnu a vybrala vrecko plné mincí s odrezanými remienkami, ktoré hodila Rollanovi.

Muž sa bránil a nadával. Meilin zaujala bojovú pozíciu. Oheň v nej sa rozhorel a hrozilo, že ju spáli, ak mu neuštedrí úder, ak neodstráni všetkých Požieračových prisluhovačov. Ten zlodej by zatiaľ azda mohol stačiť. Tarik ho však držal pevne. Meilin vydýchla a spustila ruky k bokom.

Rollan priložil vrecko k odrezaným remienkom na mužovom opasku.

„Zdá sa, že to sedí,“ usmial sa.

Nato vrecko Billovi vrátil.

„Ďakujem,“ šepol Bill a pritisol si peniaze k hrudi.

„Aj na poslednom rázcestí niekoho okradli,“ spomenula si postaršia žena s bielymi vlasmi stiahnutými do chvosta v drsnom jazdeckom odeve. „Aj to si bol ty, však, Jarack?“

Jarack sa len zmietal v Tarikovom zovretí.

„Obchodníci majú svoje zásady!“ konštatovala žena zlostne. „Ty si ich porušil, Jarack, preto už nie si členom tejto karavány a nikdy nesmieš obchodovať na severe.“

Zdalo sa, že Jarack chce niečo povedať, lenže za ženu sa postavilo desať mužov s prekríženými rukami. Niektorí držali zbrane. Tarik ho pustil. Jarack zanadával, zobral z povozu svoj vak a ušiel do noci.

Keď Meilin s Rollanom odchádzali naspäť k táborisku, Bill a jeho kamarát si potriasali rukami.

„Nič človeka nepripraví na večeru lepšie ako krádež a bitka,“ poznamenal Rollan.

Meilin spomalila, aby si s ním zladila krok. Otvorila ústa. Chcela Rollana niečím rozosmiať alebo začať niekoľkohodinový rozhovor. Namiesto slov sa v nej však znovu prebudila tá spaľujúca žiara. Rýchlym krokom vyrazila k ohnisku a Rollana nechala za sebou.

Conor sa chrbtom opieral o svojho vlka Briggana a hladkal ho po hlave. Maya ležala na bruchu, držala na dlani mloka Tiniho a vážne mu niečo hovorila.

Všetci Zelenopláštnici sa rozprávali so svojimi zvieratami, ale Maya vyzerala, že vedie jednostranný zapálený rozhovor s obojživelníkom! Možno je trochu bláznivá, ale vyzerala veľmi pokojne a spokojne. Na rozdiel od Meilin.

Možno by mi Jhi pomohla... nie. Meilin zaťala päste, aby sa tej myšlienke ubránila. Jhi by ju upokojila, no o pokoj nestála. Chcela bojovať! Tá žiara silnela, spaľovala jej hruď aj hrdlo. Pevne stisla viečka, aby sa nerozplakala, a opäť to uvidela. Ležiaci otec s prázdnym pohľadom v očiach.

Otriasol ňou silný vzlyk. Otvorila oči a prepustila Jhi.

Panda pristála na zemi, obrátila sa a pozrela sa na ňu. Rovnako ako vždy, aj teraz si Meilin pomyslela, že je smiešna. Čierne končatiny na bielom tele pripomínali nepadnúce oblečenie a čierne kruhy okolo očí jej dodávali smutný výzor. Bola okrúhlučká a rozkošná. Meilin sa už znova zmocňovala zlosť, že neprivolala dajakú zúrivú šelmu, ktorá by bola užitočná v boji.

Jhi však na ňu upierala strieborné oči. Meilin jej pohľad opätovala, nadýchla sa a zrazu akoby sa všetko okolo nej spomalilo.

Pocítila, ako jej jemný vánok dvíha chĺpky na rukách, a uvedomila si zamatovo modrú večernú oblohu. Zvuky ani čoby sa od seba oddelili, bez problémov dokázala rozoznať hlasy od hučania rieky – všetky rozhovory v táborisku sa rozpadali na jednotlivé čiastočky a ona za sebou začula Rollanove blížiace sa kroky. A za nimi ešte jedny. Rýchlejšie.

Zvrtla sa. Čas sa v skutočnosti nespomalil. To len vďaka Jhi vnímala všetko tak intenzívne, že sa jej celý svet zdal pomalší.

Rollan sa na ňu usmial. „Čo je?“ opýtal sa.

Netušil, že zozadu k nemu pribieha Jarack s dlhým zahnutým nožom v ruke.

„Rollan!“ zvolala Meilin.

Ešte stále ju obklopoval pandin pokoj. Prv než sa Rollan stihol obzrieť, Meilin si všimla kameň pri svojej nohe. Vykopla si ho do ruky a hodila ho do Jaracka tak, aby ho zasiahla do ramena.

Rollan prekvapene cúvol a Jarackov nôž ho minul len o vlások. Meilin sa už hnala vpred. Sklzom podrazila Jarackove nohy. Podľa jeho pohybov zistila, že neprešiel bojovým výcvikom, zato však bol plný nenávisti a držal poriadne dlhý nôž. Vzdať sa rozhodne nemal v pláne.

Rozohnal sa. Meilin vo vzduchu videla dráhu noža, ani keby ju tam niekto nakreslil. Pomaly sa blížil k jej krku. Bez problémov uskočila a zasiahla útočníka do obličiek. Jarack sa prehol v páse a potom sa opäť rozohnal. Tentoraz ho udrela do brucha, vyrazila mu dych a vzápätí ho hranou dlane sekla do paže. Jarack pustil nôž. Chytil sa za zápästie a vydesene sa na ňu pozrel. Potom sa obrátil o stoosemdesiat stupňov a ušiel.

Rollan na Meilin šokovane civel. Závoj pokoja, ktorým ju zahalila Jhi, sa rozplynul a čas sa znova vrátil do normálnych koľají.

„Pohybovala si sa tak rýchlo,“ hlesol. „Ako si to urobila?“

„Nemala som pocit, že som rýchla,“ namietla. „Skôr sa mi zdalo, že všetko je pomalšie.“

Rollan sa zamračil.

„Prepáč, Rollan,“ ospravedlňovala sa. „Zrejme si myslíš, že som panovačná a priveľmi priebojná a že by si si s ním poradil sám a že by som sa nemala do všetkého pliesť...“

„Meilin!“ skočil jej do reči. Uvedomila si, že jej meno dookola opakuje. „Meilin, ďakujem.“

„Nemáš za čo,“ odpovedala a vykročila

„Nie, myslím to vážne.“ Rollan zaváhal. „Ja... na ulici som vždy patril k nejakej partii, ale keby si niekto z jej členov mal vybrať medzi mnou a teplým jedlom, vedel som, že by vyhralo to druhé. No tu s vami... vieš, je to po prvý raz... asi sa snažím povedať, že vám verím. A to je pre mňa fakt veľká vec.“

Venoval jej svoj typický úsmev, ktorý už tak dobre poznala. Spočiatku Rollana považovala len za obyčajnú sirotu. A teraz tu pred ním stojí sama opustená – matka jej zomrela pri pôrode a otca zabil Požierač. Nemá domov, kam by sa mohla vrátiť, a bojuje o prežitie. Je mu viac podobná, než by jej kedy napadlo. Premeriavala si jeho hnedé prívetivé oči, zaprášenú hnedú pokožku a známu širokú tvár. Uprostred tej zúfalej prázdnoty, ktorá ju naplnila po otcovej smrti, pocítila iskierku nádeje.

Vtom ju Rollan chytil za ruku. Mal teplé prsty.

Ešte nikdy v živote necítila tlkot svojho srdca tak zreteľne.

3

Samis

CESTA DO SAMISU POSTUPNE PRESTÁVALA PRIPOMÍNAŤ cestu. Tvrdá zem zarastala trávou a černicami. Conor veril, že idú správnym smerom iba preto, lebo Tarik ich viedol podľa mapy.

Skôr ako zbadali prvé prejavy osídlenia, Conor uvidel stádo sobov. Sivé zvieratá s veľkými parohmi spásali zelené lúky a dozerali na ne dvaja...

„Pastieri!“ zvolal Conor. „Alebo aspoň honci sobov. Chcel by som sa s nimi porozprávať.“

„Jasné,“ povedal Rollan. „Pokojne. No nie aby si im dával bridlicového slona alebo žulového barana. Teda ak sa dokážeš ovládnuť.“

„Rollan!“ napomenul ho Tarik potichu.

Rollan pokrčil plecami, ale z pokarhania si evidentne nič nerobil.

Conorovi sa zovrel žalúdok. Bol poriadne naivný, keď si myslel, že ostatní už zabudli, ako odovzdal železného kanca nepriateľovi výmenou za bezpečie svojej rodiny. Nezabudli ani neodpustili.

Tváril sa však, ako keby nič nepočul, a pokračoval v chôdzi.

Dvaja mladíci sa rozprávali v tieni osamelého stromu, ktorý trčal z poľa ružových a fialových vlčích bôbov. Conor si na výpravu do Eury vzal svoju pastiersku palicu. Bolo mu jasné, že mu poslúži skôr ako vychádzková palica, lebo na výpravách nemal čo pásť. Hrubý kus dreva v ruke mu však dodával istotu a zároveň mu pripomínal domov: vôňu dymu z ohniska, praskot borovicového dreva, pečenie maminho chleba. Po desivom boji v Zhongu a po tom všetkom so železným kancom sa s tou palicou jednoducho cítil lepšie, hoci vedel, že už ju nepoužije na jej pôvodný účel.

Teraz však zdvihol palicu vysoko nad hlavu na pozdrav. Čakal, že aj pastieri mu zamávajú, možno aj niečo zakričia. Že ho dokonca pozvú k sebe do tieňa. Namiesto toho ostražito vyskočili na nohy. Obidvaja mali svetlé vlasy a boli pekní. Vyzerali na dvadsať rokov. Ich tmavomodré vesty a hnedé nohavice boli čisté a neboli obnosené, dokonale im obopínali dobre stavané atletické telá. Conor ešte nikdy nevidel tak dobre oblečených pastierov.

„Zdravím!“ zakričal. „Volám sa Conor a tiež som pastier. Teda, bol som pastier predtým, ako som sa pridal k tejto skupine Zelenopláštnikov. Moja rodina chová ovce v strede Eury. Pasiete soby? Stádo zdomácnených sobov som doteraz nevidel.“

„My v Samise zase nevídame cudzincov,“ oznámil jeden z pastierov stroho.

„Nikdy,“ dodal druhý.

„Nezdržíme sa dlho,“ povedal Conor. „Pasiete aj ovce alebo len soby?“

Pastieri si vymenili pohľady, ale neodpovedali.

Conor tušil, že jeho spoločníci čakajú, že sa s tými cudzincami po pastiersky spriatelí. Povzdychol si a pokúšal sa o to ďalej. Honci síce takmer nič nehovorili, ale on ďalej rozprával o ovciach, o rozličných plemenách a dopodrobna sa vypytoval na soby, zisťoval, čo jedia a kde zvyknú spávať.

Počas rozhovoru si Conorov vycvičený zrak všimol pohyb v jedľovom lese na okraji pastviny. Tieň a za ním sa mihol ďalší, zaleskli sa oči.

„To sú...“ začal Conor s namiereným prstom.

Pastieri sa obrátili tým smerom a prižmúrili oči.

„Ale nie, už sú tu zas,“ zamrmlal jeden.

Mladíci začali pískať a chvatne zvolávali svoje stádo. Soby sa zľakli a utekali od lesa. Tiene spomedzi jedlí získavali tvar. Bolo to päť hnedých vlkov. Rozježene vychudnuté šelmy sa vrhli na najbližšieho soba. Rozdelili sa, aby ho mohli obkľúčiť.

„Briggan!“ zvolal Conor a vytiahol rukáv. Na predlaktí pocítil krátke štipnutie a vzápätí sa pred ním objavil veľký sivý vlk. „Tam je svorka. Útočí na ich soby.“

Briggan zavyl.

Vlky zastali. Jeden zavyl na odpoveď. Briggan zavyl druhý raz. Vlky akoby chvíľu premýšľali, potom vodca svorky zakňučal a znovu sa rozbehol za sobom. Jeho druhovia ho nasledovali.

Briggan zavrčal a rozbehol sa za nimi. Jeho rýchlosť Conora zároveň vydesila aj ohromila. Briggan dobehol vlky skôr, ako dostihli soba. Vrhol sa na vodcu svorky. Zahryzol sa mu do krku a chvíľu sa váľali v tráve. Potom sa rozdelili, stáli prikrčené oproti sebe a vrčali s vycerenými zubmi.

Zvyšok svorky nenáhlivo obklopil Briggana, bolo ich teda päť na jedného. Conor bežal k nim, vďaka Brigganovi vedel vyvinúť väčšiu rýchlosť. V nohách cítil silu. S palicou v ruke bežal ďalej a tráva ho šľahala po nohách. Srdce mu vzrušene bilo.

Prv než dobehol k vlkom, vodca svorky prestal vrčať. Zatočil sa, ani keby naháňal svoj chvost, a sklonil hlavu, takže sa ňufákom dotýkal zeme. To podriadené gesto Conora prekvapilo. Veď sú v presile proti jednému vlkovi! Lenže ten jediný vlk nebol obyčajný vlk. Bol to Briggan, jeden zo Štyroch padlých.

Vodca svorky zavyl a rozbehol sa k lesu. Ostatné vlky ho nasledovali.

Briggan dobehol ku Conorovi a dal sa za odmenu poriadne poškrabať.

„Dobrý chlapec, Briggan,“ pochválil ho. „Ďakujem.“

Pastieri k nim kráčali s vytreštenými očami.

„Vlk s modrými očami,“ všimol si jeden. „To je Briggan, však? Ten Briggan.“

Conor prikývol. Konečne nemusel rozprávať iba on. Pastieri sa predbiehali, kto si spomenie na viac legiend o Brigganovi. Jeden chytil Conora za ruku a povedal: „Poď so mnou, toto bude starého Hennera zaujímať.“

Mladík nechal kamaráta pri stáde a rozbehol sa s Conorom k malej bráne v drevenej hradbe, ktorá chránila dedinu.

„Henner, hádaj, čo sa stalo!“ zakričal na muža za bránkou. „Naše soby zachránil Briggan. Ten Briggan!“

Potom mu zápalisto vyrozprával, ako sa to zomlelo.

Henner sa usmieval cez okienko bránky. „Briggan! Naozaj? No čo tu vlastne robíte?“

„Potrebujeme sa rozprávať s vaším pánom alebo...“ Conor sa rozhliadol po dedine a uvedomil si, že je primalá na to, aby mala vlastného pána, akým je napríklad knieža z Trunswicku. „Máte tu starostu? Je to veľmi dôležité.“

V tej chvíli k nim prišiel Tarik s ostatnými Zelenopláštnikmi. Henner si ich premeriaval od hlavy po päty.

„Pia sa s cudzincami nestretáva,“ povedal.

„Máme pre Piu a pre vašu dedinu darčeky,“ ozvala sa Abeke a z vaku vybrala dva kovové hrnce a tri nože.

Henner opäť vyvalil oči.

Conor si všimol, že pastier má gombíky na veste, nôž zavesený na opasku aj sponu vyrobené z parožia. Dokonca i pánty na bránke boli z kože. Dedina sa uzavrela pred obchodníkmi, a preto jej obyvatelia nemali nijaké kovové predmety.

„Prinášame vám aj správy,“ dodala Meilin. „Chceme vašu starostku varovať a vymeniť si s vami isté informácie. Myslím si, že by sme vám mohli byť na úžitok, a, samozrejme, odídeme, len čo nás o to požiadate.“

Henner sa na ňu zadíval, potom uprel zrak na kovové darčeky v Abekiných rukách a jeho pohľad napokon spočinul na Brigganovi.

„No...“ začal.

„Veď ich tam na chvíľu pusť,“ povedal pastier. „Nikdy tu nemáme nijakých hostí. Mal si vidieť, čo urobil Briggan. Ten Briggan!“

Henner sa usmial a otvoril bránku. „Myslím si, že raz to nikomu neublíži. Poďte za mnou.“

„Výborne,“ pošepkal Tarik Conorovi.

„My veľmi neobchodujeme,“ vysvetlil Henner, keď ich viedol po úzkom chodníku. „Naši ľudia žijú iba sami pre seba. Vedieme tu tichý život.“

Odkiaľsi sa ozval hlasný smiech, ktorý Conora vyľakal.

„Veľmi tichý tuším nie je,“ zamrmlal Rollan.

Prechádzali parčíkom plným vlčích bôbov, tulipánov a iskerníkov. Na lavičke vyrobenej z dosiek a parohov sedeli tri mladé ženy. Rozprávali sa a pritom sa smiali. Aj ony mali blond vlasy, boli vysoké a dobre stavané, rovnako ako pastieri. Henner vlastne tiež. Stále síce hovoril o „mládeži“, ale sám určite nebol oveľa starší ako tí pastieri. Conorovi napadlo, že zrejme budú všetci príbuzní.

Nad malým cintorínom obohnaným latkovým plotom sa skláňala mohutná smutná vŕba.

„Pozrite,“ šepla Meilin. „Na náhrobných kameňoch sú mená, ale nie dátumy.“

Conor prikývol, hoci netušil, čo tým Meilin myslí. Doteraz cintorín nevidel, preto nechápal, čo je zvláštne na tom, že tam chýbajú dátumy narodenia a úmrtia.

Desiatky domčekov vyzerali navlas rovnako. Všetky boli dlhé a úzke. Základy tvorili kamenné stienky a zvyšok bol postavený z načerveno natretého dreva. Šindle na strechách boli vyrobené z nahrubo otesanej kôry, komíny z veľkých nepravidelných kameňov. Jedinú odlišnosť medzi jednotlivými domčekmi predstavovali okenice na kožených pántoch. Zdobili ich rozmanité rezby a maľby kvetov, stromov, lesov a často aj veľkého bieleho medveďa.

Cez dedinu neviedla nijaká cesta a nikde neboli ani stopy po koňoch či povozoch. Rovnako široké chodníky vysypané jemným štrkom sa krútili medzi domčekmi a malými parčíkmi. Dedina mala veľký otvorený rínok pokrytý jasnozeleným trávnikom, ktorý bol lemovaný dláždenými chodníčkami a záhonmi tulipánov.

Conor si zladil krok s troma kamarátmi a nechal Tarika a Mayu ísť s Hennerom vpredu.

„To sú krásne rezby,“ ukázal na okenice. „Neviem si predstaviť, že by pastieri a farmári mali čas sadnúť si a vyrezávať. Doma sme mali čo robiť, aby sme vôbec prežili.“

„Tu sa zdá, akoby mali všetok čas na svete,“ poznamenala Abeke, keď pozorovala dvojicu, ktorá sa ruka v ruke prechádzala po uličke.

„Že by to bolo to stratené mesto umelcov s dlátami?“ uvažoval Conor.

„Čože?“ čudoval sa Rollan. „Aké mesto? Aké dláta?“

„Z tej pesničky,“ vysvetlil Conor a začal potichu spievať. „V skryte pred ničivým víchrom sa chopili dlát a vytesali mesto zo snehu...“

„To je len pesnička,“ odbila ho Meilin. „Vari si myslíš, že v každej piesni sa spieva o skutočnosti? V tom prípade sa už neviem dočkať, kedy stretnem rohatú žirafu, ktorá chobotom sŕka prasatá.“

„Spomínate si na túto? Obor silno zadul na rohu,“ zaspieval Rollan, „a druhým koncom na druhom. A všetci kamaráti sa k nemu hneď rozbehli.“

„Túto pesničku nepoznám, Rollan,“ poznamenala Abeke. „Nechceš mi vysvetliť časť s tým druhým koncom? Veľmi tomu nerozumiem.“

„No, to...“ Rollan sa odmlčal a pátravo sa pozrel na Abeke, či to myslí vážne.

Usmiala sa naňho.

„To je jedno, ale naozaj to tu vyzerá ako dedina pre bábiky,“ prerušila ich Meilin. „Aj cisárova dcéra mala také hračky. Maličké, krásne maľované domčeky, do ktorých ukladala svoje dokonalé bábiky.“

„Presne.“ Rollan sa rozhliadol a pošepky dodal: „Dokonca aj ľudia vyzerajú... ako bábiky.“

Všetky deti a starší ľudia sa pravdepodobne zdržiavali vo svojich domoch, lebo Conor videl iba dospievajúcich a mladých dospelých.

Všetci boli vysokí, mali široké plecia, silné ramená a krásne tváre. Farba ich vlasov sa pohybovala od svetlohnedej až po zlatú a všetci sa usmievali.

Conor sa zachvel, keď si spomenul na Trunswick: temno, strážnici a mastify, strach v uliciach. Tu to všetko vyzeralo presne naopak: žiarivé a dokonalé. Napriek tomu sa mu Samis zdal čudný.

Briggan zaňuchal a kýchol.

4

Pia

ABEKE SI SKÚŠALA PREDSTAVIŤ, AKÉ BY BOLO, KEBY VYRASTALA na mieste, ako je Samis. Je tu množstvo zelene. Dosť času na starostlivosť o záhradku, prechádzky v parku, vyrezávanie okeníc. Už v útlom veku na vlastnej koži pocítila nedostatok vody, mäsa, obilnín. Takmer nepretržite bojovala o život, na hry ani na parky nebol čas.

Okrem toho odjakživa veľmi túžila získať si otcovo aj sestrino uznanie. To trvalo doteraz. Pevne zovrela luk a pridala do kroku.

„Môžeme sa porozprávať s miestnym Zelenopláštnikom?“ pýtal sa práve Tarik Hennera.

„Nijakého nemáme,“ odpovedal Henner. „Nikdy sme ho ani nepotrebovali.“

Nepotrebovali? Dokonca aj v Abekinej malej dedinke mali Zelenopláštničku – niekoho, kto mal Nektár a viedol deti, ktoré oslávili jedenáste narodeniny, pri rituáli zblíženia. Nebolo dôležité, či dieťa žije v Eure, v Nile, alebo kdekoľvek inde – ak malo nastať zblíženie, stalo sa to bez ohľadu na Nektár. Bez neho sa však puto mohlo pokaziť a hrozilo riziko, že dieťa zošalie alebo umrie.

Abeke bola presvedčená, že títo dedinčania sú neodpustiteľne hlúpi, keď riskujú zdravie svojich detí a odmietajú prítomnosť Zelenopláštnika.

Kde vlastne sú všetky deti?

Henner zastal pri domčeku, pred ktorým akási žena plela záhony s hrachom a so šalátom.

„Pia, vediem ti návštevníkov,“ oslovil ju.

Pia pomaly vstala. Hoci vyzerala staršia ako ostatní obyvatelia Samisu, ktorých Abeke doteraz videla, nielenže nemala vrásky, ale nebolo vidno ani jeden šedivý vlas. Na sebe mala tmavomodré šaty so sukňou siahajúcou nad kolená. Boli ozdobené červenými stuhami a žltým golierom. Ostatní dedinčania nosili podobné modročervené oblečenie a rovnaké topánky so zahnutými špičkami, ten žltý golier však mala jedine Pia. Abeke sa domnievala, že to je symbol jej postavenia – ako prámiky na pleciach vojenských dôstojníkov alebo jej zelený plášť.

„Vidím, že ste prišli zďaleka,“ oslovila ich Pia. „Mrzí ma to, ale v Samise nie sú cudzinci vítaní.“

„Tento chlapec privolal Briggana,“ povedal Henner. „Odohnal svorku vlkov, ktorá útočila na naše stádo. A toto niloské dievča nám prinieslo kov.“

Abeke podala Pii hrnce a nože. Pia sa na ne pozrela, akoby boli z pravého zlata, a poťažkala ich v rukách.

„To je... to je od vás veľmi milé. Ďakujeme.“ Pia sa usmiala. Jednoduché gesto šmahom zahnalo Abekin strach. Zvláštnosť miesta, dlhé putovanie aj zdržanlivé privítanie zahnal jediný úprimný úsmev. Niečo jej síce hovorilo, že by nemala byť taká dôverčivá, no rozhodla sa, že za takým žiarivým úsmevom sa nemôže skrývať zlé srdce.

„Mohli by sme sa porozprávať?“ požiadal Piu Tarik.

Pia zovrela pery, ale znova sa usmiala a pozvala ich do svojho domu.

Malá izba, do ktorej ich zaviedla, bola čistá a panoval v nej poriadok. Drevené lavice pokrývali kožené vankúšiky, stôl bol ozdobený malými zvieratami vyrezanými z kostí. Na stenách viselo niekoľko sobích parohov s odpílenými špičkami, na ktorých boli zasadené sviečky. Podlahu pokrýval koberec utkaný z jedľových korienkov.

Keď sa usadili, slova sa ujala Meilin, akoby to mala na jazyku už pridlho a dlhšie nemohla čakať.

„Zhong padol,“ oznámila.

Pia zalapala po dychu.

„Povstal nový Požierač a buduje obrovskú armádu,“ dodal Tarik. „Keďže sa dobyvatelia zmocnili Zhongu, čoskoro príde na rad Eura. Ak padne Eura, padne s ňou aj Samis.“

„To ste prešli takú diaľku, aby ste nás varovali? Nemáme vojakov, ktorí by vám mohli pomôcť v boji,“ povedala Pia. „Dedina je malá a...“

„Hľadáme Suku,“ prerušil ju Tarik.

Pia chvíľu sedela tak nehybne, až nadobudli pocit, že spí s otvorenými očami.

„Je to obrovská biela medvedica,“ povedal Rollan. „Poznáte tie príbehy? Myslím tie, v ktorých sa hovorí o tejto dedine? O vašej dedine? Nie? Naozaj?“

Pia sa pozrela na Rollana, potom uprela zrak na Tarika a napokon sa rozosmiala. Keď sa trochu upokojila, vyhlásila: „Suka! Momentálne tu nie je, ale každú chvíľu sa má zastaviť na večeru.“ Nato sa znova rozosmiala.

Tarik sa sklamane zamračil. Abeke dúfala, že to nie je prejav toho, že nastanú problémy.

„Múdri Zelenopláštnici poznajú niekoľko legiend, v ktorých sa hovorí o tom, že Suka vašej dedine prejavila svoju priazeň,“ namietol Tarik. „Naposledy ju vraj videli práve v Samise.“

„Počula som tie legendy,“ pritakala Pia, „ale sú staré, a ak niekedy Suka prejavovala priazeň našej dedine, nebola v Samise už niekoľko generácií.“

„Vraj chodila piť do tunajšieho rybníčka,“ pokračoval Tarik. „Môžeme ho vidieť?“

Pia na okamih zaváhala, ale vzápätí sa na jej pery vrátil ten široký úsmev. „Pravdaže. No upozorňujem vás, že je to naše posvätné miesto, preto, prosím, nijakú časť tela neponárajte do vody. Poďte za mnou.“

Na severnom konci dediny rástli dve staré vŕby, pod ktorými sa chúlil rybníček. Možno bol pôvodný, ale ľudia jeho okolie a dokonca aj dno obložili hladkými plochými kameňmi. Voda bola taká priezračná, že Abeke videla kamene v hĺbke dva až štyri metre. Hladina sa mierne chvela, akoby ju čeril vánok, hoci vietor nebolo cítiť.

„Toto je Sukin rybníček,“ povedala Pia. „Chodila... podľa legendy sem raz za rok chodievala piť.“

„Ako sa sem Suka dostala, keď je dedina obklopená hradbami?“ zaujímal sa Rollan.

„Myslíš si, že taká nízka hradba by zastavila Veľkého strážcu?“ opýtala sa Pia. „Okrem toho, v tých časoch ešte hradba okolo Samisu nestála.“

Ukázala na reliéf bieleho medveďa stojaceho na zadných nohách, ktorý bol vytesaný do členitej skaly.

„Postavili sme tu jej pamätník, hoci netušíme, kde sa celé tie roky ukrýva.“

„Nepáči sa mi, že nás tak trápne klamete,“ zamrmlal Rollan.

Pia sa trochu mykla, ale inak nedala nič najavo.

„Rollan!“ pošepky ho napomenula Abeke. Naozaj sa nikdy nenaučí správať sa k starším s úctou? Keby som sa takto rozprávala s otcom, zbil by ma trstenicou.

„To je veľmi trúfalé tvrdenie, mladý muž,“ vyhlásila Pia.

Rollan pokrčil plecami. „Prepáčte, ale je to pravda. Niečo nám tajíte.“

Essix mu na pleci nesedela. Vari Pia klame tak okato, že to Rollan dokáže odhaliť, aj keď sa ho sokolica nedotýka? Zrejme sa ich prepojenie čoraz väčšmi posilňuje.

„Tvrdíte, že Suka sem chodila v minulosti, ešte predtým, ako stála táto hradba,“ zapojila sa do debaty Meilin. „Vrstva lišajníka na dreve však poukazuje na to, že tá hradba si pamätá veľa, možno tu stála už pred vojnou s Požieračom.“

„V noci sa mi niečo snívalo,“ ozval sa Conor. „Myslím si, že to bol obyčajný sen, nie ten sen, ak mi rozumiete.“

Abeke prikývla. Po tom, čo Conor privolal Briggana, občas mal prorocké sny.

„Videl som v ňom tento rybníček,“ pokračoval Conor. „Vliekla sa k nemu skupina starcov. Tvárili sa nedočkavo.“

Bledá Pia razom ešte väčšmi zbledla.

Abeke zatiaľ držala Urazu v stave spánku, aby nepôsobila nepriateľsky, ale teraz potrebovala jej pomoc. Pomaly k rybníčku natiahla ruku dlaňou nahor, akoby chcela prilákať rozjarené šteňa. Potom rýchlym pohybom zovrela ruku v päsť a v záblesku svetla sa objavila Uraza. Pia cúvla, prekvapená prítomnosťou ďalšieho Veľkého strážcu, hoci Uraza nebola väčšia ako obyčajný leopard. Uraza sa pobrala k vode, akoby sa chcela napiť.

„Z toho rybníka nesmie nikto piť! Nijaký človek ani zviera, dokonca ani Veľký strážca!“ vyhŕkla Pia. „Je posvätný!“

Leopardica vodu oňuchala, cúvla a obrátila sa k Abeke, aby jej dala najavo, že niečo nie je v poriadku.

„Nebojte sa, nechce piť.“ Abeke si sadla na breh a položila ruku na Urazu – jednak preto, aby upokojila Piu, jednak preto, aby si od svojho zvieraťa požičala bystrejšie zmysly. Sú tu kúsky príbehu, ktoré do seba zapadajú ako dieliky skladačky, aké vyrezávala z gazelích rohov Chinwe, Zelenopláštnička z ich dediny. Abeke si s nimi vždy hravo poradila.

Vyvolávačka dažďa. Chinwe označila Abeke za novú vyvolávačku dažďa, ibaže jej zväzok s Veľkým strážcom ju prinútil dedinu opustiť. Teraz sa rozhodla, že svoju funkciu využije, a pokúsila sa nadviazať spojenie s vodou, vnímať ju, ako keby išlo o nejakého priateľa. Hladkala Urazu na krku a akoby vzdialene si uvedomovala, že konverzácia pokračuje bez nej. Tarik, Pia a Rollan sa striedali v rozhovore. Abeke však všetky svoje myšlienky sústredila na vodu. Na Piu. Na obyvateľov Samisu. Nie sú tu deti ani starí ľudia. Conorov sen. Bránka, hradba. Starý Henner.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spirit animals 4 – Oheň a ľad.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.