Všetko je tak, ako má byť

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.sk

Nina LaCour

Všetko je tak, ako má byť – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

WE ARE OKAY by Nina LaCour

Copyright © 2017 by Nina LaCour

Originally published by Dutton Books, an imprint of Penguin Group (USA) LLC.

Published by arrangement with Pippin Properties Inc. through Rights People, London.

Cover art & Endpaper art copyright © 2017 by Adams Carvalho

Translation © Veronika Lašová, 2019

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-0804-3

ISBN e-knihy 978-80-566-0923-1 (1. zverejnenie, 2019)

Venujem Kristyn, srdecnejšie než kedykolvek predtým,

a pamiatke starého otca Josepha LaCoura,

ktorý navždy zostane v mojom srdci.

prvá kapitola

HANNAH SA MA PRED ODCHODOM opýtala, či to naozaj zvládnem. Čakala tu so mnou ešte hodinu po tom, čo sa brány internátu pred vianočnými prázdninami oficiálne zatvorili a v budove zostali už len upratovačky. Zložila vypratú bielizeň, napísala e-mail a v hrubej učebnici psychológie vyhľadala odpovede na otázky zo záverečnej skúšky, aby skontrolovala, či ich zodpovedala správne. Vyčerpala všetky možnosti, ktorými by vyplnila čas, takže keď som odvetila „Áno, zvládnem“, nezostávalo jej nič iné, než mi veriť.

Pomohla som jej odniesť tašku na prízemie. Tuho ma objala a potom mi oficiálnym tónom povedala: „Od tety sa vrátim dvadsiateho ôsmeho. Vlakom sa odvez do mesta a môžeme zájsť do divadla.“

Súhlasila som, hoci som si nebola istá, či to myslím vážne. Keď som sa vrátila do izby, všimla som si, že mi na vankúš položila obálku.

Teraz som v celom internáte sama, hľadím na svoje meno napísané jej úhľadným písmom a zo všetkých síl sa premáham, aby som sa vinou toho drobného predmetu nezosypala.

Obálky mi naháňajú strach. Nechcem ich otvárať. Nechcem sa ich dokonca ani len dotýkať, ale v duchu sa presviedčam, že v tejto bude niečo pekné. Vianočná pohľadnica. Možno s jedinečným vinšom, možno iba s podpisom. Nech v nej bude čokoľvek, určite mi to neublíži.

Až do začiatku nového semestra budú internáty mesiac zatvorené, ale poradca mi pomohol zariadiť, aby som tu mohla zostať. Na študijnom zo mňa neboli práve nadšení. Nemáte príbuzných? pýtali sa ma. Nemôžete bývať u priateľov? Teraz bývam tu, odpovedala som. A zostanem tu bývať dovtedy, kým nevyštudujem. Napokon to vzdali. Pred niekoľkými dňami som pod dverami našla list od riaditeľky správy ubytovacích zariadení. Oznámila mi, že počas sviatkov tu bude správca, a dala mi naňho kontakt. Kedykoľvek sa s ním spojte, napísala. Ozvite sa mu, keď budete čokoľvek potrebovať.

Čo potrebujem: kalifornské slnko. Presvedčivejší úsmev.

Bez hlasov ostatných študentov, bez hluku televízorov v izbách, bez zvukov pustených vodovodných kohútikov a spláchnutia toaliet, bez hučania a cinkania mikrovlniek, bez klopkania opätkov a búchania dverí, bez akýchkoľvek prejavov života mi táto budova pripadá nová a neznáma. Hoci v internáte bývam už tri mesiace, až doteraz som si neuvedomila, ako tu bzučí kúrenie.

S cvaknutím sa zapne, pocítim závan tepla.

Dnes večer som sama. Zajtra ma príde navštíviť Mabel, zostane so mnou tri dni a potom budem opäť sama až do polovice januára. „Keby som tu mala mesiac trčať ja,“ vyhlásila Hannah včera, „začala by som meditovať. Je klinicky dokázané, že meditácia znižuje krvný tlak a zvyšuje mozgovú aktivitu. Dokonca zlepšuje imunitu.“ O niekoľko minút z ruksaku vytiahla knihu. „Nedávno som na ňu natrafila v kníhkupectve. Ak chceš, môžeš si ju prečítať prvá.“

Hodila mi ju na posteľ. Zbierka esejí o samote.

Chápem, prečo sa o mňa bojí. Vo dverách našej izby som sa prvý raz objavila dva týždne po dedovej smrti. Dnu som vošla ako vystrašená zdivočená cudzinka, no teraz som už niekto, koho pozná, a musím taká zostať. Kvôli nej, aj kvôli sebe.

*

Uplynula ešte iba hodina a už ma zvádza prvé pokušenie: teplo prikrývok a postele, vankúšov a deky z falošnej kožušiny, ktorú tu nechala mama mojej spolubývajúcej Hannah po jednej víkendovej návšteve. Volajú na mňa: Poď si ľahnúť! Aj keby si dnešok preležala v posteli, nikto sa to nedozvie. Aj keby si mesiac nosila jedny tepláky, každý deň jedávala pred televízorom a namiesto obrúskov sa utierala do trička, nikto to nezistí! Len do toho, dokola si púšťaj tú istú pesničku, kým ťa jej melódia načisto neomráči a neprespíš celú zimu.

Zostáva mi už len prežiť Mabelinu návštevu a potom si to všetko budem môcť do sýtosti užiť. Budem si môcť čítať príspevky na twitteri, kým sa mi nezačnú rozmazávať pred očami, a potom sa zvaliť na posteľ ako hrdinka z knihy Oscara Wilda. Budem si môcť kúpiť fľašu whisky (hoci som dedovi sľúbila, že to neurobím) a dovoliť jej, aby ma zahriala, rozostrila steny izby a z klietok vypustila spomienky.

Možno keď všetko navôkol stíchne, opäť začujem jeho spev.

Ibaže pred tým sa ma Hannah usiluje chrániť.

Zbierka esejí má atramentovomodrú obálku. Je v brožovanej väzbe. Otvorím ju na strane s epigrafom, kde nájdem citát Wendella Berryho: „V kruhu ľudí sa do úmoru namáhame a chýba nám pokoj.“ Ľudia z môjho kruhu utiekli pred treskúcou zimou domov k rodičom, utiahli sa k praskajúcim kozubom alebo do tropických oblastí, kde budú v bikinách a mikulášskych čapiciach pózovať na fotku, ktorú pošlú priateľom namiesto vianočnej pohľadnice. Posnažím sa uveriť pánovi Berrymu a ich neprítomnosť začnem vnímať ako príležitosť lepšie sa spoznať.

Prvá esej je o prírode. Napísal ju spisovateľ, o ktorom som v živote nepočula, a celé strany venuje dôkladnému opisu jazera. Už dávno som sa pri čítaní tak nezahĺbila do vykresleného prostredia. Spomína sčerené vlnky, odraz svetla sa na hladine, drobné okruhliaky na brehu. Potom prejde na vznášanie sa na hladine a pocit beztiaže. Tomu rozumiem. Keby som mala kľúče od krytého bazéna, nazbierala by som odvahu a vyšla by som von napriek ukrutnému mrazu, ktorý tam vládne. Keby som každý deň tohto osamelého mesiaca mohla začínať a končiť plávaním, cítila by som sa oveľa lepšie. Ale nemôžem. Preto čítam ďalej. Autor navrhuje, aby sme prírodu vnímali ako spôsob, ktorým môžeme zakúsiť samotu. Podľa neho sa jazerá a lesy nachádzajú aj v našej mysli. Zavrite oči, píše, a vstúpte do nich.

Zavriem oči. Kúrenie sa s cvaknutím vypne. Čakám, aký obraz mi naplní vnútro.

Pomaly sa predo mnou rozvinie. Piesok. Tráva, ktorá rastie na plážach, a morské sklo. Čajky a pobrežníky. Pridá sa zvuk a hneď nato obraz vĺn, ktoré narážajú na pobrežie, lámu sa, splývajú s oceánom a oblohou. Otvorím oči. Nemôžem to zniesť.

Za oknom jasne žiari kosák mesiaca. Moja stolová lampa, ktorá osvetľuje kus vytrhnutého papiera, predstavuje jediné svetlo v celej stovke izieb v budove. Spisujem si zoznam vecí, ktoré budem robiť, keď Mabel odíde.

každé ráno si prečítam správy na stránke The New York Times

nakúpim potraviny

uvarím polievku

autobusom sa odveziem do obchodnej štvrte/knižnice/kaviarne

prečítam si knihu o samote

budem meditovať

pozerať dokumentárne filmy

počúvať podcasty

objavovať nové pesničky...

Prejdem do kúpeľne, do kanvice nalejem vodu a urobím si instantnú rezancovú polievku. Počas jedenia si stiahnem audioknihu o meditácii pre začiatočníkov. Pustím si ju, no nedokážem sa sústrediť.

Neskôr sa pokúšam zaspať, ale stále ma prenasledujú neodbytné myšlienky. Víria mi v hlave, splývajú do jednej. Hannah rozpráva o meditácii a predstaveniach na Broadwayi. Správca mi je kedykoľvek k dispozícii. Mabel príde sem, na miesto, kde teraz žijem, a znova sa stane súčasťou môjho života. Ani neviem, ako zo seba vysúkam ahoj. Netuším, ako sa budem tváriť, či sa zvládnem usmiať, ani či by som sa usmievať vôbec mala. A pomedzi to bzučí kúrenie, s cvaknutím sa zapína a vypína a čím som unavenejšia, tým je hlasnejšie.

Zažnem lampu na nočnom stolíku a do rúk vezmem knihu esejí.

Cvičenie by som mohla zopakovať a tentoraz zostať pevne na zemi. Spomeniem si na sekvoje, ktoré boli také obrovské, že keď sme ich chceli obkolesiť, museli sme sa okolo kmeňa rozostaviť piati a čo najviac rozpažiť ruky. Na vlhkej čiernej zemi pod stromami rástli paprade a kvety. No neverím, že by moja myseľ zotrvala v sekvojovom háji, a navyše vonku za oknom internátu stoja zasnežené stromy, ktoré som dosiaľ neobjala. Na tomto mieste sa môj život začal iba pred troma mesiacmi. Preto skúsim meditovať tu.

Vyleziem z postele, na legíny si natiahnem tepláky a na rolák hrubý pulóver. Schytím stoličku a odvlečiem ju najskôr k dverám, a potom po chodbe až do výťahu. Stlačím tlačidlo na najvyššie poschodie. Len čo sa dvere výťahu otvoria, stoličku odnesiem k obrovskému klenutému oknu vo veži, kde vládne ticho dokonca aj vtedy, keď je internát plný. Posadím sa, dlane si položím na kolená, chodidlá na koberec.

Za oknom vidím mesiac, siluety stromov, obrysy školských budov, osvetlené chodníky. Tu mám teraz domov a budem ho mať aj po tom, čo Mabel odíde. Pozorujem nehybnú krajinu za oknom a usilujem sa to prijať ako nemenný fakt. V očiach ma zaštípe, zovrie mi hrdlo. Kiežby existovalo niečo, čo by zmiernilo trýznivý pocit osamelosti! Kiežby slovo osamelosť bolo výstižnejšie! Nemalo by znieť tak pekne. Radšej však budem osamelosti čeliť teraz, aby ma neprekvapila neskôr, neochromila ma a neznemožnila mi vrátiť sa do svojej kože.

Nadýchnem sa. Vydýchnem. Tentoraz nezavriem oči. Pohľadom prechádzam po nových, neznámych stromoch.

Viem, kde som, aj prečo som tu. Viem, že zajtra dorazí Mabel, či sa mi to páči, alebo nie. Viem, že sa vždy cítim osamelo, dokonca aj vtedy, keď ma obklopujú ľudia, preto prázdnote dovolím, aby ma naplnila.

Na tmavomodrej oblohe jasne žiaria hviezdy. Na kolenách cítim teplý dotyk dlaní. Samota má mnoho podôb. To viem naisto. Nadýchnem sa (hviezdy a obloha). Vydýchnem (sneh a stromy).

Samota má mnoho podôb a naposledy vyzerala inak.

Ráno sa cítim ináč.

Spala som takmer do desiatej, keď ma zobudil hluk správcovho auta. Odhŕňal sneh na ceste rovno pod mojou izbou. Už som sa osprchovala a obliekla. Cez okno prenikajú lúče slnečného svetla. Vyberiem si vhodný playlist a do počítača zapojím Hannahine reproduktory. O chvíľu vzduch zaplní brnkanie akustickej gitary a ženský hlas. S kanvicou v ruke lakťom otvorím dvere a zamierim do kúpeľne. Pesnička ma nasleduje aj za roh. Ani dvere do kúpeľne za sebou nezavriem. Kým som v internáte sama, mala by som sa tu viac udomácniť.

Do kanvice začnem napúšťať vodu. Čakám s pohľadom zabodnutým do zrkadla. Pokúsim sa nacvičiť úsmev, ktorým privítam Mabel. Musí z neho sršať vrelosť, no zároveň ľútosť. Musí sa za ním skrývať hlbší význam, aby z neho vyčítala všetko, čo jej chcem povedať, takže nebudem musieť hľadať správne slová. Zatvorím kohútik.

Vrátim sa do izby, kanvicu zapojím do zásuvky a zdvihnem žltú misku, ktorú som včera večer otočila hore dnom, aby vyschla. Nasypem do nej granolu a zalejem ju zvyškom mlieka z malej chladničky, ktorá je vtesnaná medzi naše písacie stoly. Dnes si uvarím čierny čaj.

Mabel príde o sedem a pol hodiny. Prejdem k dverám, aby som izbu videla tak, ako ju uvidí ona. Vďakabohu, Hannah miestnosť trocha oživila farbami, no stačí okamih a človeku udrú do očí výrazné rozdiely medzi našimi polovicami. Dokonca nemám nič ani na stole, iba rastlinu a misky. Učebnice z minulého semestra som predala už pred dvoma dňami a fakt nechcem, aby Mabel videla knihu esejí o samote. Schovám ju do skrine, v ktorej mám veľa miesta, a keď sa znova otočím, všimnem si najhoršiu časť izby: moju nástenku, ktorá zíva prázdnotou. S úsmevom asi nič nenarobím, ale nástenku ešte môžem vylepšiť.

Navštívila som už toľko internátnych izieb, takže viem, ako na to. Dlho som si obzerala stenu svojej spolubývajúcej. Potrebujem texty piesní, úryvky z kníh a výroky známych osobností. Treba mi fotky a suveníry, útržky z lístkov na koncert, odkazy na interné vtipy. Väčšinu z toho nemám, no môžem si pomôcť perami, papiermi a tlačiarňou, o ktorú sa s Hannah delíme. Občas si ráno spievame jednu pesničku. Fialovým perom na papier spamäti napíšem refrén, potom vezmem nožnice a okolo slov ho obstrihám.

Idem na internet, kde dlho hľadám čo najlepší obrázok mesiaca.

Keaton, ktorá býva o dve izby ďalej, nám rada rozpráva všelijaké zaujímavosti o kryštáloch. Na okennom parapete ich má celú zbierku a na slnku sa krásne trblietajú. Zablúdim na blog nejakej Josephine, ktorá opisuje liečivé účinky minerálov, drahokamov a polodrahokamov a vysvetľuje, ako ich možno využiť. Stiahnem si obrázok pyritu (na ochranu), hematitu (na uzemnenie) a nefritu (na upokojenie). Farebná tlačiareň cvaká a vrčí.

Teraz ľutujem, že som staré učebnice predala tak skoro. Veľa strán som oblepila samolepiacimi papierikmi alebo pokreslila ceruzou. Na histórii sme sa nedávno učili o umeleckom hnutí Arts and Crafts, ktoré presadzovalo veľmi pútavé idey. Do vyhľadávača preto naťukám meno hlavného predstaviteľa Williama Morrisa, prečítam niekoľko jeho esejí a pokúsim sa vybrať najzaujímavejšie z jeho výrokov. Zopár ich prepíšem na papier, každý inou farbou. Pre istotu ich aj vytlačím, každý iným typom písma, keby sa mi vytlačené zdali krajšie. Potom sa pustím do hľadania sekvoje, ktorá sa najviac ponáša na strom z mojich spomienok, až napokon skončím pri sledovaní krátkeho dokumentárneho filmu o ekosystéme sekvojových lesov. Dozviem sa, že kalifornské sekvoje v lete získavajú vodu predovšetkým z hmly a že poskytujú domov mločíkom kovovým, ktoré nemajú pľúca a dýchajú kožou. Vytlačím si obrázok mločíka kovového na sýtozelenom machu a len čo tlačiareň dohučí, pomyslím si, že mi viac netreba.

Požičiam si za hrsť Hannahiných pripináčikov, obrázkami a výstrižkami si ozdobím nástenku, potom o krok ustúpim, aby som si ju obzrela. Vyzerá príliš čisto, príliš novo. Všetky papiere majú rovnaký odtieň bielej. Nezáleží na tom, že som vybrala zaujímavé citáty a pekné obrázky. Celé to vyzerá zúfalo.

Už sú takmer tri hodiny, premrhala som kopu času a dýcha sa mi čím ďalej, tým ťažšie, lebo pol siedma večer odrazu nie je v nedohľadne. Mabel ma pozná lepšie ako ktokoľvek iný na svete, hoci posledné štyri mesiace sme sa vôbec nerozprávali. Na väčšinu esemesiek som jej neodpísala, preto mi ich napokon prestala posielať. Netuším, ako sa jej darí v Los Angeles. Ona zasa nevie, ako sa volá moja spolubývajúca, na aké prednášky chodím, ani či dobre spím. No postačí jej jeden pohľad na moju tvár a hneď pochopí, ako mi je. Z nástenky všetky papiere odopnem a zanesiem ich do kúpeľne v opačnom krídle budovy, kde ich vyhodím do koša.

Nikdy sa mi nepodarí ju oklamať.

*

Dvere výťahu sa otvoria, ale nevkročím dnu.

Neviem, prečo som dosiaľ z výťahov nemala strach. Teraz, za bieleho dňa, tesne pred príchodom Mabel si uvedomím, že keby sa pokazil, keby som sa v ňom zasekla, keby som v mobile nemala signál a na stláčanie núdzového tlačidla by nikto nereagoval, zostala by som v ňom uväznená dovtedy, kým by správcovi nenapadlo skontrolovať ma. Minimálne niekoľko dní. Mabel by pricestovala a nikto by ju nepustil dnu. Búchala by na dvere, no nepočula by som ju. Napokon by znova nasadla do taxíka a na letisku by počkala na let domov.

Pomyslela by si, že jej to mohlo napadnúť. Že bolo jasné, že ju sklamem. Že odmietnem jej návštevu.

Preto sledujem, ako sa dvere výťahu opäť zatvoria, a zamierim k schodisku.

Vonku už lenivo vrčí motor taxíka, ktorý som si zavolala. Vyjdem z vestibulu a vyberiem sa po chodníku. Pod nohami mi chrupčí zmrznutý sneh a v duchu poďakujem Hannah, že len čo na zem dopadli prvé vločky, vnútila mi náhradný pár zimných čižiem. („Nevieš si ani predstaviť, aká tu býva zima,“ povedala mi.) Sú mi len trošku malé.

Taxikár vystúpi a otvorí mi dvere. Na znak vďaky kývnem hlavou.

„Kam to bude?“ opýta sa, keď sa obaja usadíme. Kúrenie beží naplno, vháňa mi do tváre pach kolínskej a kávy.

„Do potravín,“ odvetím. Prvé slová za posledných dvadsaťštyri hodín.

V obchode ostro žiaria svetlá, hlasno hrá vianočná hudba a v uličkách sa premávajú zákazníci s nákupnými vozíkmi a plačúcimi deťmi. Keby som presne nevedela, čo chcem kúpiť, asi by som tu nevydržala. Samotné nakupovanie je však jednoduché. Maslové pukance do mikrovlnky. Slané tyčinky. Pralinky z mliečnej čokolády. Instantná horúca čokoláda. Minerálka s príchuťou grapefruitu.

Do taxíka sa vrátim s troma ťažkými taškami jedla, ktoré by nám pokojne vydržalo týždeň, hoci Mabel príde len na tri dni.

Spoločná kuchynka sa nachádza na prvom poschodí. Nikdy som v nej nič nevarila, hoci izbu mám len o poschodie vyššie. Odjakživa si ju predstavujem ako miesto, kde dievčatá, ktoré študujú rovnaký odbor, pečú čokoládové koláče na filmové večery, alebo kde sa stretávajú skupinky priateľov, aby si občas, keď nemajú chuť na jedlo z jedálne, spoločne uvarili večeru. Otvorím chladničku. Je prázdna. Pred prázdninami ju zrejme vypratali. Na všetky potraviny si podľa pokynov máme nalepiť štítky s iniciálkami, číslom izby a dátumom. Hoci som v celej budove sama, vezmem si tenkú čiernu fixku a nálepky. Potravinami, ktoré označím ako svoje, čoskoro zaplním dve z troch políc.

Vrátim sa hore do izby a na stôl spolubývajúcej vyložím sladké a slané maškrty. Je ich dosť, presne ako som dúfala. Odrazu mi zavibruje mobil. Esemeska.

Som tu.

Ešte nie je ani šesť hodín, čo znamená, že do jej príchodu na internát zostáva aspoň polhodina, a mňa prepadne trýznivé nutkanie prečítať si všetky správy, ktoré mi dosiaľ poslala. Pýtala sa, ako sa mám. Písala, že na mňa myslí. Vyzvedala, kde, dopekla, trčím, či sa na ňu hnevám, či sa neporozprávame, či ma nemôže prísť navštíviť, či mi chýba. Pamätáš si na Nebrasku? dočítam sa v jednej z nich. Hovorí o pláne, ktorý sme nikdy nemienili zrealizovať. Nezodpovedané esemesky nemajú konca a vyvolávajú vo mne pocit viny, ktorý sa mi podarí potlačiť až v okamihu, keď mi v ruke začne zvoniť mobil.

Naľakám sa a zdvihnem.

„Ahoj,“ pozdraví ma. Odvtedy, čo sa všetko stalo, jej hlas počujem prvý raz. „Stojím pred dverami a je mi strašná zima. Nepustíš ma dnu?“

Ani neviem, ako sa ocitnem pred dverami internátu. Oddeľuje nás iba sklenená stena. Načiahnem roztrasenú ruku, aby som odomkla dvere. Dotknem sa kovovej kľučky, na chvíľu sa zarazím a pozriem sa na Mabel. Dúcha si do dlaní, aby ich zohriala. Stojí ku mne chrbtom. Vtom sa otočí, naše pohľady sa stretnú. Ako som si vôbec mohla myslieť, že v sebe nájdem dosť síl na to, aby som sa usmiala? Ledva dokážem odsunúť západku!

„Nechápem, ako niekto vydrží žiť v takej zime,“ vzdychne, keď otvorím dvere a vojde dnu. Aj vo vestibule mrzne.

„V mojej izbe je teplejšie,“ odvetím.

Vezmem jej jednu tašku, opatrne, aby sme sa nedotkli prstami. Našťastie je celkom ľahká. Vojdeme do výťahu a vyvezieme sa hore.

Po chodbe kráčame mlčky. Pristúpime k dverám mojej izby a len čo Mabel pustím dnu, položí si kufor na zem a vyzlečie si kabát.

Mabel je tu, v mojej izbe, štyritisícosemsto kilometrov od miesta, ktoré som nazývala domovom.

Zbadá maškrty na stole. Kúpila som iba jej obľúbené.

„Tak,“ prehodí. „Ešte dobre, že som prišla.“

druhá kapitola

MABEL SA KONEČNE ZOHRIALA. Čiapku hodí na Hannahinu posteľ a zloží si červeno-žltý šál. Obe veci poznám tak dobre, že pri pohľade na ne mnou šklbne.

Ja mám iba nové oblečenie.

„Za normálnych okolností by som chcela, aby si ma previedla po areáli, ale do tej zimy už nevystrčím nos,“ povie.

„Mrzí ma to,“ odvetím s pohľadom upretým na jej šál a čiapku. Sú stále také mäkké ako kedysi?

„Ospravedlňuješ sa za počasie?“ podpichne ma so zdvihnutým obočím, ale keďže mi nenapadá nič trefné, čo by som jej odpovedala, jej otázka zostane visieť vo vzduchu a pripomenie nám ospravedlnenie, po ktoré si naozaj prišla.

Cestovať štyritisícosemsto kilometrov len preto, aby sa vám niekto ospravedlnil, je priveľa.

„Tak vrav, akých máš učiteľov?“

Našťastie sa mi podarí vysúkať niekoľko viet o profesorovi histórie, ktorý na hodinách nadáva, jazdí na motorke a celkovo pôsobí ako niekto, koho stretnete skôr v bare ako v prednáškovej miestnosti. Táto téma zo mňa síce nerobí najpútavejšiu rečníčku na svete, ale ako-tak Mabel zabavím.

„Najprv som si myslela, že tunajší vyučujúci žijú v celibáte,“ skonštatujem. Zasmeje sa. Rozosmiala som ju. „No potom som spoznala jeho a stratila som ilúzie.“

„V ktorej budove učí? Môžeš mi ju ukázať aspoň z okna.“

Obráti sa mi chrbtom a uprie zrak na školu. Na dlhý okamih zaváham, potom k nej pristúpim.

Mabel.

Je v New Yorku. V mojej izbe.

Sneh za oknom pokrýva zem a lavičky, kapotu správcovho auta a stromy. Lampy ožarujú chodníky, hoci tu nikto nie je. Takto vyzerá areál ešte opustenejší. Toľko svetla a nijaký pohyb.

„V tamtej,“ cez tmavé okno ukážem na najvzdialenejšiu, sotva osvetlenú budovu.

„A kde máš literatúru?“

„Priamo tu,“ prstom namierim na susednú budovu.

„Kam ešte chodíš?“

Ukážem jej telocvičňu, kde každé ráno plávam a neúspešne sa snažím naučiť motýlika. Plávať chodievam aj neskoro večer, ale to jej neprezradím. Voda v bazéne má stále dvadsaťsedem stupňov. Keď do nej skočím, mám pocit, akoby som sa ponorila do prázdna, neprežívam šok z ľadovej zimy, na ktorý som bola odjakživa zvyknutá. Nelomcujú mnou silné studené vlny, z ktorých by mi tŕpli svaly a ktoré by ma sťahovali pod hladinu. V noci vládne v bazéne ticho. Najskôr si zaplávam niekoľko dĺžok a potom sa iba vznášam na hladine, pozerám sa na strop alebo zavriem oči. Všetky zvuky znejú nejasne a vzdialene, plavčík nado mnou drží stráž.

Voda mi pomáha upokojiť sa, keď sa ma zmocní panika.

No keď ma zúfalé myšlienky prepadnú neskoro v noci a krytý bazén je už zatvorený, vie ma upokojiť Hannah.

„Počúvaj, čo som sa práve dočítala,“ prihovára sa mi zvyčajne z postele s učebnicou položenou na kolenách. Potom mi prečíta niečo o včelách, opadavých stromoch, o evolúcii.

Zvyčajne chvíľu potrvá, kým sa upokojím natoľko, aby som ju zvládla počúvať. No keď sa mi to podarí, dozviem sa tajomstvá opeľovania aj že včely medonosné mávajú krídlami rýchlosťou približne dvestokrát za sekundu. Že stromy nezhadzujú listy podľa ročného obdobia, ale podľa úhrnu zrážok. Že pred nami žilo na Zemi niečo iné. A že jedného dňa niečo ďalšie nahradí nás.

Vďaka Hannah si zakaždým uvedomím, že som maličká súčasť tohto zázračného sveta.

Potom si pripomeniem, že sa nachádzam v internátnej izbe. Že všetko, čo sa stalo, sa naozaj stalo. Je koniec. Začnú ma nahlodávať pochybnosti, ale zaženiem ich pohľadom na postele, stoly a skrine, na štyri steny okolo nás. Započúvam sa do hlasov dievčat, ktoré bývajú v susedných izbách, a dievčat, ktoré bývajú vedľa nich, v duchu si vybavím budovu internátu a vysokoškolské mestečko a štát New York.

To my sme skutočné, presviedčam sa, kým nezaspím.

Potom o šiestej ráno, len čo otvoria krytý bazén, si idem zaplávať.

Z myšlienok ma vytrhne pohyb. Mabel si zastrčila vlasy za ucho. „Kde je jedáleň?“ opýta sa.

„Z tohto okna ju nevidieť. Je vzadu za dvorom.“

„Aká je?“

„Obstojná.“

„Mám na mysli ľudí. Atmosféru.“

„Vládne tam celkom uvoľnená nálada. Zvyčajne sedím s Hannah a jej kamarátkami.“

„Hannah?“

„Spolubývajúca. Vidíš tú budovu so špicatou strechou? Za stromami?“

Prikývne.

„Tam chodím na antropológiu. Zo všetkých predmetov ju mám asi najradšej.“

„Fakt? Nie literatúru?“

Pokrútim hlavou.

„Kvôli profesorom?“

„Nie, obaja sú dobrí,“ odvetím. „Mám však pocit, že literatúra je na mňa príliš... nejednoznačná.“

„To sa ti predsa páči. Nekonečné možnosti interpretácie.“

Naozaj? Nepamätám si.

Pokrčím plecami.

„Ale ako hlavný odbor stále študuješ anglistiku.“

„Nie, zatiaľ som si nevybrala,“ odvetím. „No som si takmer istá, že si zvolím prírodné vedy.“

Zdá sa mi, že jej tvárou preletí zlostný výraz, ale vzápätí sa na mňa usmeje.

„Kde máte kúpeľňu?“ opýta sa.

„Poď za mnou.“

Odvediem ju za roh, potom sa vrátim do izby.

Tri dni mi odrazu pripadajú ako večnosť. Čím vyplníme tie nekonečné minúty? Vtom si na posteli všimnem jej šál a vedľa neho čiapku. Zdvihnem ich. Na dotyk sú ešte mäkšie, než si pamätám, a voňajú ako ružová voda, ktorou Mabel s mamou všetko striekajú. Seba aj interiér auta.

Slnečné izby v dome.

Zovriem ich do dlaní a nepustím ich ani vtedy, keď začujem Mabeline blížiace sa kroky. Vdýchnem vôňu ruží, zemitú vôňu jej pokožky, hodiny, ktoré sme strávili u nej doma.

Tri dni nám nikdy nebudú stačiť.

„Musím zavolať našim,“ ozve sa Mabel z dverí. Položím jej veci. Ak si aj všimla, že ich držím, nič mi nepovie. „Ešte na letisku som im poslala esemesku, ale veľmi sa o mňa boja. Ustavične mi radili, ako mám šoférovať na zasnežených cestách. Darmo som im dokola opakovala, že šoférovať nebudem.“

Priloží si telefón k uchu a napriek tomu, že sedím na druhom konci miestnosti, začujem, keď Ana a Javier zdvihnú. Podľa veselých hlasov usúdim, že sa im zjavne uľavilo.

Popustím uzdu fantázii: Mabel sa zjaví vo dverách a pozrie sa mi do očí. Sadne si ku mne na posteľ, vezme mi čiapku a odloží ju nabok. Potom mi z rúk zoberie šál a omotá mi ho okolo krku. Chytí mi ruky do dlaní a zohreje mi ich.

„Áno,“ odpovie, „v lietadle sa mi páčilo... Neviem, bolo veľké... Nie, občerstvenie sme nedostali.“

Pozrie sa na mňa.

„Áno,“ prikývne. „Marin je tu.“

Budú sa so mnou chcieť rozprávať?

„Musím ísť niečo skontrolovať,“ poviem jej. „Pozdrav ich odo mňa.“

Vykĺznem z dverí a po schodoch zídem do kuchynky. Otvorím chladničku. Všetko zostalo na svojom mieste, potraviny sú úhľadne uložené a označené štítkom. Môžeme si pripraviť ravioli a cesnakový chlieb, quesadilly s fazuľkou a ryžou, zeleninovú polievku, špenátový šalát so sušenými brusnicami a syrom s modrou plesňou alebo chilli con carne s kukuričným chlebom.

V kuchynke sa schválne zdržím dlho, takže keď sa vrátim do izby, Mabel už netelefonuje.

tretia kapitola

MÁJ

BUDÍK MA NEZOBUDIL, zo spánku ma vytrhol až dedov spev, ktorý ku mne doľahol z obývačky. Spieval o námorníkovi, ktorý sníva o svojej milovanej námorníčke Marin. Pri rozprávaní mal sotva badateľný prízvuk – do San Francisca sa presťahoval ako deväťročný, ale keď spieval, hneď bolo jasné, že pochádza z Írska.

Zaklopal mi na dvere a hlasno zaspieval ďalšiu slohu.

Moja izba sa nachádzala v prednej časti domu s oknami do ulice, zatiaľ čo dedo obýval dve izby v zadnej časti. Medzi nami stála ešte obývačka, jedáleň a kuchyňa, takže sme mohli robiť v podstate čokoľvek bez toho, aby sme sa obávali, že nás ten druhý bude počuť. Do mojej izby nikdy nechodil. Ja som zasa nikdy nevkročila do jeho. Možno to na prvý pohľad vyzerá, akoby sme nemali dobré vzťahy, no opak je pravdou. V ostatných miestnostiach sme spolu trávili veľa času. Čítavali sme si na gauči a v kresle. V jedálni sme hrávali karty. Spoločne sme varievali, jedávali za okrúhlym kuchynským stolom, ktorý bol taký malý, že sme jeden druhého nemuseli prosiť o soľ, a tak sme do seba často narážali kolenami, že sme sa za to už ani neospravedlňovali. Koše na bielizeň sme mali na chodbe vedľa dverí do kúpeľne a pri praní sme sa striedali. Úhľadné kôpky s vyžehlenými vecami sme ukladali na jedálenský stôl, kde si ich ten druhý vyzdvihol, kedykoľvek mal čas. Rodičia alebo manželia by možno oblečenie vzali a odložili ho tomu druhému do skrine, ale my sme neboli otec a dcéra. Neboli sme manželia. A v našom dome sme si vychutnávali ako čas strávený spoločne, tak aj čas strávený osamote.

Keď som otvorila dvere, prestal spievať a načiahol ku mne ruku so stareckými škvrnami a širokými hánkami. Zvieral v nej žltý hrnček s kávou. „Dnes budeš potrebovať odvoz. A ako tak na teba hľadím, aj káva ti padne vhod.“ Cez záclony sa do izby predieralo ranné žltkasté svetlo. Z očí som si odhrnula blond vlasy.

O niekoľko minút sme už sedeli v aute. Správy sa točili najmä okolo mladého vojaka, ktorého sa podarilo vyslobodiť zo zajatia. Dedo neprestajne opakoval: „Toľká nespravodlivosť! Taký mladík!“ Bola som rada, že sa má čím zaoberať, lebo som neprestajne premýšľala nad včerajším večerom.

Myslela som na Mabel a na ostatných kamarátov, s ktorými sme sedeli s prekríženými nohami na piesku, napoly ukrytí v tieni, napoly osvetlení žiarou táboráka. Už bol máj. Čoskoro sa rozlúčime, na jeseň sa každý z nás poberie na iné miesto. Koniec stredoškolského štúdia sa blížil míľovými krokmi a nám pripadalo, že všetko, čo robíme, je jedno dlhé lúčenie alebo predčasná stretávka. Cítili sme nostalgiu za časmi, ktoré sa ešte neskončili. Bol to koniec jednej éry.

„Taký mladík,“ opakoval dedo, „a už musel zažiť toľkú hrôzu. Ľudia vedia byť neuveriteľne bezcitní.“

Zapol smerovku a keď prudko odbočil na príjazdovú cestu ku kláštornej škole, zdvihla som hrnček s kávou, aby som sa neoliala.

„Pozri,“ povedal a ukázal na hodiny na palubnej doske. „Do cieľa sme dorazili o dve minúty skôr.“

„Si môj hrdina,“ pochválila som ho.

„Správaj sa slušne,“ upozornil ma. „A buď opatrná. Nieže sa prezradíš a sestry zistia, že sme pohania!“

Uškrnul sa. Dopila som kávu.

„Neboj sa.“

„Daj si dúšok Kristovej krvi aj za mňa, dobre?“

Zagúľala som očami a na sedadlo som položila prázdny hrnček od kávy.

Zabuchla som dvere a sklonila som sa, aby som mu zakývala cez zatvorené okno. Stále sa zabával na vlastných vtipoch. Vtom na okamih zvážnel, prežehnal sa, potom sa rozosmial na plné hrdlo a odišiel.

Na angličtine sme sa rozprávali o duchoch. Či vôbec existujú, a ak áno, či sú takí zlí, ako ich opisovala guvernantka v novele Henryho Jamesa Utiahnutie skrutky 1.

„Predstavím vám dve tvrdenia,“ povedala sestra Josephine. „Prvé: guvernantka má halucinácie. Druhé: tí duchovia sú skutoční.“ Otočila sa a obe napísala na tabuľu. „Vašou úlohou bude pohľadať v knihe úryvky, ktoré potvrdzujú obe tvrdenia. Zajtra na hodine sa o nich porozprávame.“

Rýchlo som zdvihla ruku. „Napadlo mi tretie tvrdenie.“

„Aké?“

„Služobníctvo sa proti nej spriahlo. Kruto si z nej vystrelilo.“

Sestra Josephine sa usmiala. „Zaujímavá teória.“

Vtom sa ozvala Mabel. „Akoby tá úloha nebola dosť zložitá s dvoma tvrdeniami!“ Spolužiaci súhlasne zamrmlali.

„Čím zložitejšie, tým lepšie,“ odvetila som.

Mabel sa ku mne otočila. „Počkaj. Čo si povedala? Čím zložitejšie, tým lepšie?“

„Isteže! O to tam predsa ide! Môžeme hľadať pravdu, môžeme samých seba presviedčať o čomkoľvek, čomu chceme veriť, ale nikdy to nebudeme vedieť naisto. Garantujem ti, že nájdeme dôkazy, že služobníctvo sa proti guvernantke spriahlo.“

Sestra Josephine vyhlásila: „Dopíšem to na tabuľu.“

Po škole sme si s Mabel rozdelili povinnosti na vedecký projekt, ktorý sme mali prezentovať tridsiateho prvého mája, potom sme veselo odhopkali za roh do kaviarne Trouble Coffee, kde sme si na oslavu našich vynikajúcich organizačných schopností kúpili dve kapučína.

„Ustavične myslím na duchov,“ povedala som, keď sme prechádzali okolo pastelových domov s hladkou fasádou a so štvorcovými oknami. „Sú vo všetkých mojich obľúbených knihách.“

„Chceš o nich písať záverečnú esej?“

Prikývla som. „Len si ešte musím premyslieť východiskovú tézu.“

„Na Utiahnutí skrutky sa mi okrem úvodnej vety guvernantky nepáčilo nič.“ Mabel zastala, aby si napravila remienok na sandáli.

Zavrela som oči a na tvári som pocítila dotyk slnečných lúčov. Predniesla som: „Celý ten začiatok si pamätám ako sled vzletov a pádov, ako drobné striedanie príjemných a nepríjemných vzruchov.“

„Tušila som, že ju budeš vedieť naspamäť.“

„Je prekrásna.“

„Predpokladala som, že celý román sa bude niesť v podobnom duchu, ale pripadá mi mätúci a nezmyselný. Tí duchovia – ak tam vôbec nejakí sú – nič nerobia. Len sa tak zjavia a postávajú.“

Otvorila som železnú bránku a vyšli sme po schodoch k vchodovým dverám. Dedo nám zakričal na pozdrav ešte skôr, ako sme ich za sebou stihli zatvoriť. Poháre s kávou sme položili na stolík, z pliec sme si zložili ruksaky a prešli rovno do kuchyne. Ruky mal biele od múky. Stredy mal najradšej, lebo mohol pre nás piecť.

„Vonia to výborne,“ pochválila ho Mabel.

„Povedz to po španielsky,“ vyzval ju dedo.

„Huele delicioso. Čo to bude?“ vyzvedala.

„Bábovka s čokoládovou polevou. Teraz to povedz po španielsky: bábovka s čokoládovou polevou vonia výborne.“

„Dedo!“ napomeniem ho. „Zasa z nej robíš atrakciu.“

Zdvihol ruky v obrannom geste. „Nemôžem si pomôcť! Skrátka chcem počuť niekoľko slov v jej nádhernom jazyku.“

Zasmiala sa, predniesla mu tú vetu a po nej kopu ďalších, z ktorých som rozumela iba niekoľko slov. Dedo si utrel ruky do zástery a potom sa chytil za srdce.

„Nádhera!“ zvolal. „Hermosa!“

Vyšiel z kuchyne, no náhle zbadal niečo, čo ho zarazilo. „Dievčatá. Sadnite si, prosím.“

„Ach, jaj. Dvojsedačka,“ zašepkala Mabel.

Prešli sme k vyblednutej červenej dvojsedačke, usadili sme sa a čakali, o čom bude dnešná prednáška.

„Dievčatá,“ oslovil nás znova. „Musíme sa pozhovárať o tomto.“ Pohŕdavo zdvihol jeden z papierových pohárov, ktoré sme odložili na konferenčný stolík. „Keď som bol vo vašom veku, nič také sme nemali. Trouble Coffee. Kto pomenuje podnik slovom trouble – problém? Bar by som teoreticky chápal. Ale kaviareň? Neprichádza do úvahy. Mabelini rodičia a ja platíme veľa peňazí, aby ste mohli chodiť do slušnej školy. A vy teraz chcete stáť v dlhých radoch na predražené obedy a vyhadzovať prehnané sumy za kávu? Koľko stála?“

„Štyri doláre,“ priznala som.

„Štyri? Každá?“ Pokrútil hlavou. „Dám vám dobrú radu. Pohár kávy by mal stáť o tri doláre menej.“

„Lenže to je kapučíno.“

Ovoňal pohár. „Nech si ju volajú, ako chcú. V kuchyni mám kanvicu a vrecúško s kávovými zrnami, z ktorých vám kedykoľvek pripravím čerstvý nápoj.“

Zagúľala som očami, no Mabel starším vždy prejavovala úctu.

„Naozaj sú to vyhodené peniaze,“ prikývla. „Máte pravdu.“

„Štyri doláre!“

„No tak, dedo. Už cítim bábovku. Nejdeš ju radšej skontrolovať?“

„Si prefíkaná ako líška,“ povedal mi.

„Nie,“ pokrútila som hlavou. „Iba som hladná.“

Bola to pravda. Keď som čakala, než bábovka trochu vychladne, prežívala som muky, no len čo som sa konečne dočkala, nesmierne som si pochutila.

„Nechajte trošku aj chlapom!“ poprosil nás dedo. Na štyroch starcov však boli jeho priatelia najprieberčivejší jedáci, akých som v živote stretla. Správali sa ako stredoškoláčky: jeden týždeň držali bezlepkovú diétu, no hneď ako zazreli jedlo, ktoré vyzeralo dostatočne lákavo, vykašľali sa na ňu. Prestali jesť sladkosti, sacharidy, mäso, mliečne výrobky či piť kofeínové nápoje, ale vzápätí sa rozhodli, že kúsok masla im neuškodí. Len čo porušili vlastné pravidlá, začali sa sťažovať. Ochutnali dedove zákusky a hneď pokrčili nosom, že vraj sú presladené.

„Oni si bábovku nezaslúžia,“ skonštatovala som medzi hltmi. „Neocenia ju tak ako my. Možno by si však jeden kúsok mohol poslať Birdie. Dostala by ho zajtra ráno.“

„Vie, že pečiete?“ opýtala sa ho Mabel.

„Raz či dvakrát som to spomenul.“

„Stačí, aby si odhryzla z tejto bábovky, a navždy bude vaša,“ uistila ho.

Dedo so smiechom pokrútil hlavou. S Mabel sme mali čoskoro plné bruchá a spokojné sme sa znova chystali von, keď vtom dorazil Jones, prvý z dedových kamarátov. V jednej ruke držal balíček kariet, ktorý mu prinášal šťastie, v druhej vychádzkovú palicu.

Dala som sa s ním do reči.

„Agnes budú v utorok znova operovať ruku,“ povedal mi.

„Nepotrebujete s niečím pomôcť?“

„Samantha si v salóne vezme dovolenku,“ odvetil.

„Možno ju prídem pozrieť.“

Samantha bola dcéra Jonesa a Anges a keď som u nich ako osemročná niekoľko mesiacov bývala, lebo dedo ležal v nemocnici, správala sa ku mne nesmierne milo. Každý deň ma vozila do školy a zo školy a dokonca nám pomáhala aj po tom, čo deda prepustili. Chodievala mu do lekárne po lieky a starala sa o to, aby sme doma vždy mali čo jesť.

„Ani nevieš, ako by sa potešila.“

„Dobre,“ prikývla som. „My ideme na pláž. Nieže prehráte všetky peniaze!“

Štyri bloky na pláž sme s Mabel prešli pešo. Len čo chodník vystriedal piesok, vyzuli sme si sandále, vzali ich do rúk a vydali sa hore po dune. Kráčali sme pomedzi trsy tráv a rozkvitnuté poludňovky. Usadili sme sa v bezpečnej vzdialenosti od vody a sledovali kŕdle sivobielych pobrežníkov, ktorí ďobali do zeme na pobreží a hľadali potravu. Najskôr sa zdalo, že okrem nás tu nikto nie je, no vedela som, že stačí len chvíľu počkať. Vzápätí sme ich zbadali: v diaľke dvaja surfisti práve vystupovali na dosku, aby chytili vlnu. Sledovali sme, ako sa ich siluety kolíšu na obzore. Prešla hodina, počas ktorej sme ich strácali z dohľadu a zasa nachádzali.

„Je mi zima,“ posťažovala sa Mabel, keď padla hmla.

Prisunula som sa k nej, kým sme sa nedotýkali bokmi. Podala mi ruky, tak som jej ich šúchala, aby sa zohriala. Chcela ísť domov, ale surfisti boli stále na vlnách. Zostali sme na pláži až do okamihu, keď vyšli na breh a vzali si surfy pod pazuchy. Ich tyrkysovo-zlaté sfarbenie výrazne kontrastovalo s tmavými mokrými neoprénmi. Čakala som, kedy ma aspoň jeden z nich spozná.

Surfisti, muž so ženou, sa k nám priblížili a prižmúrili oči, akoby sa chceli presvedčiť, či to som naozaj ja.

„Ahoj, Marin,“ pozdravil ma muž.

Zdvihla som ruku.

„Marin, niečo som ti priniesla.“ Žena rozopla zips na plecniaku a vytiahla z neho lastúru. „Tieto mala Claire najradšej,“ vysvetlila a vložila mi ju do dlane.

Potom sa s nami rozlúčili a pobrali sa na parkovisko.

„Ešte si sa ma neopýtala, o čom budem písať ja,“ podotkla Mabel.

Lastúra bola veľká a ružová, vrúbkovaná. V izbe som mala tri veľké zaváracie fľaše plné tuctov podobných. Všetky som dostala ako dar. Mabel vystrela ruku, tak som jej lastúru podala.

„O Jane Eyrovej. O Flore a Milesovi z Utiahnutia skrutky. V podstate o všetkých z románu Milosrdenstvo od Toni Morrisonovej.“ Palcom prešla po vrúbkoch lastúry, potom mi ju vrátila a pozrela sa na mňa. „O sirotách,“ dodala.

Dedo o mame nikdy nehovoril, ale ani nemusel. Stačilo, aby som sa zastavila v obchode s potrebami pre surfistov, alebo sa za svitania ukázala na pláži, a dostala som zadarmo tričká značky Mollusk a termosky s čajom. Keď som bola malá, mamini dávni priatelia ma radi objímali a hladili po vlasoch. Len čo zbadali, že sa k nim blížim po piesku, zažmúrili oči a kývli na mňa, aby som k nim pristúpila. Nepoznala som všetkých po mene, no oni poznali mňa.

Myslím si, že keď celý život trávite surfovaním, pričom si uvedomujete, že oceán je bezcitný a aspoň milión ráz silnejší ako vy, ale stále veríte, že vďaka skúsenostiam, odvahe alebo obyčajnému šťastiu to prežijete, stanete sa dlžníkmi ľudí, ktorých to stálo život. Vždy niekto zahynie. Je to len otázka času a osudu. Obeť si budete pripomínať piesňami, pomníkmi z lastúr a kvetov a morského skla, objímaním jej dcéry a neskôr tým, že po nej pomenujete vlastné dcéry.

Mama neumrela priamo v oceáne. Zomrela v nemocnici Laguna Honda s hlbokou ranou na hlave a pľúcami plnými vody. Nemala som ani tri roky. Občas sa mi zdá, že si pamätám jej teplý dotyk. Blízkosť. Možno si pamätám, ako ma držala v náručí a hebkými vlasmi mi šteklila líce.

Na otca si nemám odkiaľ pamätať. Bol cestovateľ a domov do Austrálie sa vrátil ešte skôr, ako si mama urobila tehotenský test. „Škoda, že o tebe nevie,“ vzdychol dedo, keď som sa naňho v detstve pýtala. „Bola by si jeho poklad.“

Odjakživa som sa domnievala, že žiaľ je jednoduchý. Tichý. Na chodbe u nás visela zarámovaná fotka Claire. Niekedy som deda prichytila, ako sa na ňu pozerá. Inokedy som pred ňou niekoľko minút stála ja a pozorne som skúmala maminu tvár a telo. Hľadala som črty, ktoré by sme mali spoločné. Premýšľala som, že keď ju fotili, zrejme som bola nablízku a hrala som sa v piesku alebo ležala na deke. Uvažovala som, či aj ja budem mať ako dvadsaťdvaročná taký pekný úsmev.

Raz sme v kláštornej škole mali stretnutie s výchovnou poradkyňou. Opýtala sa deda, či sa so mnou rozpráva o mame. „Smútok vyliečite iba tak, že na zosnulú budete spomínať,“ povedala.

Dedovi potemneli oči. Pery stisol do pevnej čiary.

„Len vám to pripomínam,“ dodala tichšie a potom sa otočila k monitoru, aby sa vrátila k problému s mojimi neospravedlnenými hodinami.

„Sestra,“ oslovil ju dedo hlbokým, nevraživým hlasom. „O manželku som prišiel, keď mala štyridsaťšesť rokov. Dcéru som stratil, keď mala dvadsaťštyri. A vy mi pripomínate, aby som na ne spomínal?“

„Pán Delaney,“ začala. „Prijmite moju úprimnú sústrasť. Budem sa modliť, aby ste smútok čím skôr prekonali. Bojím sa však o Marin, preto vás žiadam iba o to, aby ste sa o niektoré spomienky podelili aj s ňou.“

Zmeravelo mi celé telo. Zo školy si nás zavolali, lebo si vraj robili starosti o moje „študijné pokroky“, lenže zo všetkých predmetov som mala jednotky alebo dvojky a prekážať im mohlo akurát to, že som niektoré hodiny vynechala. Odrazu som si však uvedomila, že skutočným dôvodom stretnutia je moja slohová práca z angličtiny. Písala som o dievčatku, ktoré vychovávali sirény. Zožierali ich výčitky svedomia, lebo mu zavraždili matku, a pokúšali sa mu to vynahradiť aspoň tým, že mu o nej rozprávali príbehy. Hoci ju vykresľovali čo najdôkladnejšie a najpravdivejšie, dievčatko v duši stále pociťovalo prázdnotu, ktorú nedokázali vyplniť. Večne sa na ňu vypytovalo.

Bolo to iba vymyslené rozprávanie, no v kancelárii výchovnej poradkyne som si uvedomila, že som mala byť prezieravejšia. Radšej som mala písať o princovi, ktorému sa v lese stratil otec, a preto ho vychovávali vlci alebo tak, skrátka o niečom, čo by menej bilo do očí, lebo učiteľky hneď všetko považovali za volanie o pomoc. A mladé sympatické vyučujúce ako sestra Josephine boli najhoršie.

Pochopila som, že musím zmeniť tému, inak poradkyňa začne rozprávať o mojom slohu. „Ospravedlňujem sa, že som na tie hodiny neprišla,“ vyhŕkla som. „Neviem, čo to do mňa vošlo. Dala som sa uniesť spoločenským životom.“

Poradkyňa prikývla.

„Môžem sa spoľahnúť, že sa to už nezopakuje?“ opýtala sa ma. „Voľný čas máš pred školou a po škole. Počas obednej prestávky. Večer. Cez víkend. Väčšinu dňa môžeš so starým otcom stráviť, akokoľvek sa ti zachce. No očakávame, že vyučovacie hodiny...“

„Sestra,“ zavrčal znova dedo, akoby ani nepočul, o čom sme sa dosiaľ zhovárali. „Som si istý, že aj vy máte bolestné spomienky. Pred realitou života vás neochráni ani sobáš s Ježišom. Žiadam vás, aby ste sa na chvíľu zamysleli a tie hrôzy si pripomenuli. Hneď teraz. Tak. Povedzte, už ste ich prekonali? Možno by ste nám o nich mali porozprávať! Necítite sa, necítite sa už... oveľa lepšie? Nespomínate na ne s láskou? Nenapĺňa vás radosť?“

„Pán Delaney, prosím vás.“

„Nechcete nás uchvátiť rozprávaním o vykúpení?“

„V poriadku, chápem, že...“

„Nezaspievate nám radostné chválospevy?“

„Prepáčte, že som vás rozrušila, ale vaše správanie...“

Dedo vstal a vypäl hruď.

„Áno,“ skočil jej do reči. „Moje správanie je v tejto chvíli nemiestne. Takmer rovnako nemiestne, ako keď mi mníška dáva rady o tom, ako sa mám vyrovnať so smrťou manželky a dcéry. Marin dostáva výborné známky. Marin je vynikajúca študentka.“ Výchovná poradkyňa sa so stoickým pokojom oprela o kancelársku stoličku. „A Marin,“ víťazoslávne zakončil dedo, „pôjde so mnou!“

Otočil sa a otvoril dvere dokorán.

„Dovi,“ pozdravila som sa čo najospravedlňujúcejším tónom.

Vyrútil sa na chodbu. Išla som za ním.

Cesta domov by sa dala opísať ako sólové komediálne vystúpenie, ktoré pozostávalo zo všetkých vtipov o mníškach, na ktoré si dedo spomenul. Najskôr som sa smiala na pointách, no potom ma už nepotreboval. Jeho prejav sa zmenil na jednoliaty monológ. Keď skončil, opýtala som sa ho, či sa mu dnes neozvala Birdie. Usmial sa.

„Napíš dva listy, dostaneš dva listy,“ odvetil.

A potom som si spomenula, ako sa sestre Josephine zaleskli slzy v očiach, keď som pred spolužiakmi čítala slohovú prácu. Ako mi ďakovala za odvahu. Uznávam, možno mala právo ma podozrievať. Možno si dievčatko zdobilo podmorskú izbu lastúrami, ktoré mu dávali sirény. Rozprávanie možno vyšlo z časti môjho ja, ktorá ľutuje, že o mame neviem viac a že nemám skutočné spomienky, iba pocity, ktoré som si zrejme len vymyslela.

1 orig. The Turn of the Screw

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všetko je tak, ako má byť.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.