Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zdeněk Svěrák

Strážce nádrže

Vydala Grada Publishing, a.s. pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6978. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Eva Kadlecová
Ilustrace Zdeňka Hušková st.
Návrh obálky a grafická úprava Jaroslav Weigel a Michal Weigel

První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna TNM print, s. r. o.
© Grada Publishing, a.s., 2018
Text © Zdeněk Svěrák, 2018
Illustrations © Zdeňka Hušková st., 2018
Obálka Illustrations © Jaroslav Weigel, 2018
Cover and Typo © Jaroslav Weigel a Michal Weigel, 2018

ISBN 978-80-271-2143-4 (ePub)
ISBN 978-80-247-4184-0 (print)

Vážený pane řediteli,

k pravidelnému měsíčnímu hlášení o stavu vodní nádrže Magda přikládám opět osobní dopis. Inženýr Anděl mě ujistil, že Vás mé dopisy neobtěžují, ale působí mezi celostátními vodohospodářskými materiály, které musíte denně pročítat, jako osvěžení a živá odezva z terénu.

Když se v pondělí před mým domkem nečekaně objevilo nablýskané auto s nápisem Ředitelství povodí, zastavilo se mi srdce. Co se stalo? Co jsem zanedbal? Revize bez varování? Ale když pak z automobilu vystoupil usměvavý modrooký inženýr Anděl a šel mi s otevřenou náručí v ústrety, pomyslel jsem si, že nejspíš jel kolem a zastavil se u starého vodáka na kus řeči. Jenže mého turka, na němž si minule pochutnával, tentokrát s díky odmítl a pozval mě na oběd se slovy, že věc, kvůli které přijel, se nedá odbýt jen tak při kávě.

Abych byl upřímný, ty jeho modré oči a andělský úsměv mi vnukly neskromnou myšlenku, že budu možná nějak vyznamenán za dlouholetou práci. Nesmíte se té troufalosti divit. Vždyť se o Magdu starám už čtvrt století. A pod tímto dojmem jsem si vzal čistou košili a vykročil k autu. Chtěl jsem se posadit na místo vedle řidiče, ale byl tam štos nějakých tiskopisů, a tak mi pan inženýr otevřel zadní dveře té krásné limuzíny s nápisem ŘEDITELSTVÍ POVODÍ. Co bych to neřekl, byl jsem rád, že na lavici pod kaštanem hřadovaly babky, které to s očima navrch hlavy sledovaly. Aspoň viděly, že strážce nádrže není nějaký běžný hlídač, ale odborník ve styku s Prahou. Také před restaurací U Klečků jsem se pozdravil s několika místními, kterým nápis na ředitelském automobilu vyrazil dech.

Po dobrém hovězím vývaru s játrovými knedlíčky jsme dlouho čekali na obalovaný květák, a tak mi inženýr Anděl přiložil svou ruku na zápěstí a několika větami mi konečně prozradil účel své návštěvy. Asi tušíte, vážený pane řediteli, který máte bohatou zkušenost s personálními záležitostmi, jak mě to zaskočilo. Když paní Šimonová, za svobodna Klečková, přinesla obalovaný květák, třásly se mi ruce tak, že jsem nebyl schopen rozkrájet brambory. Ve svém pokročilém věku vím, že člověk nemůže být strážcem nádrže do smrti, ale když to pak přijde, je to pro duši rána.

V noci, po kterou jsem samozřejmě nezamhouřil oka, jsem si všechno znovu probíral a při pravidelné půlnoční cestě ke hrázi mi baterka kmitala v rukách tak, že světlo poskakovalo po kmenech smrků jako nějaká ztřeštěná veverka. Odemkl jsem tu naši betonovou kobku, ten důmyslný měřín plný přístrojů, které tikají, matně svítí či blikají a tiše hlídají výšku hladiny, tlak na návodní straně hráze, vlhkost v její koruně, přítok i odtok, stav přelivu, zrádné spodní vody v podloží, to všechno, co Vy tak dobře a nejlépe znáte.

A vzpomněl jsem si přitom, jak nám jednou v krutých mrazech zamrzl inkoust v perech, která kreslí na posuvné válečky milimetrového papíru křivky, co Vám každý měsíc posílám. Napadlo mě tehdy, jestli si vzpomínáte, přidat do inkoustu fridex a Vy jste to ocenil krásným dopisem, jehož slova nikdy nezapomenu: Jednoduchá řešení jsou geniální. Postarám se o celoplošné využití Vaší myšlenky.

Cestou domů už jsem byl klidnější. Život mě naučil vyhledávat i ve špatných zprávách dobrá zrnka. A uvědomil jsem si, že jste mě vlastně poctil zvláštní důvěrou, když jste usoudil, že to mám být já, kdo vybere svého nástupce. Svědčí to o Vaší moudrosti a zkušenosti v oboru.

Funkce strážce hráze (a to prosím v žádném případě neberte jako stížnost) není placena tak, aby pracovníka uživila. Jedná se o přivýdělek, v případě důchodce, jako jsem já, velice vítaný. Ale tuto funkci nemůže vykonávat každý. Musí to být především člověk obdařený svědomitostí. To platí pro naši hráz víc než pro jiné. Zdejší lidé bohužel dávno zapomněli, že Magda je dvojče. Berou její sestru Hedviku, která se protrhla, jako turistickou zajímavost pro návštěvy, a ne jako výstrahu, že Magdu může postihnout stejná, ne-li horší katastrofa, neboť je rozlohou i objemem mnohem větší.

Naše přístroje také vyžadují osobu obdařenou dostatečnou inteligencí. A zejména v tomto ohledu nebude lehké takovou osobu mezi místními najít. Že strážce musí být bydlištěm zde, je nabíledni. Musí být Magdě ve dne v noci nablízku. Mám tedy před sebou nesnadný úkol, ale pokusím se ho vyřešit k Vaší spokojenosti.

Se srdečným pozdravem pro Vás i pro Vaši ctěnou choť

Jiří Smrček, strážce nádrže

Vážený pane řediteli!

Inženýr Anděl mi taktně naznačil, že byste uvítal, kdybych své osobní dopisy psal na počítači nebo na psacím stroji. Počítač nevlastním ani s ním neumím pracovat, a tak píši na staré mašině Remington a prosím, abyste omluvil překlepy a to, že některá písmena nedoléhají, jak by měla. Nevím, jestli je pravda, že si Vaše paní schovává mé kresby, nebo to pan inženýr uvedl jen proto, aby mě potěšil. Je-li tomu tak, rád občas nějakou přiložím, i když si myslím, že jsem byl možná jako učitel kreslení dobrý, ale jako kreslíř spíše průměrný.

V úvodu Vám chci ze srdce poblahopřát k svátku. Přeji především pevné zdraví, neboť jedině ve zdraví můžete naplno věnovat své síly rodině a celému povodí.

Jak vyplývá z mého měsíčního hlášení, naše Magda je zatím v dobré kondici. Průtok je pravidelný, téměř bez výkyvů. I já se cítím dobře a zdraví mi zaplať bůh slouží. Náš pan doktor Mezera dbá, abych nic nezanedbal, a poslal mě proto na kolonoskopii.

V nemocnici jsem si mohl vybrat mezi dvěma lékaři, kteří tento nezáviděníhodný průzkum tlustého střeva provádějí. Mezi doktorem Klátilem a doktorem Kašpárkem. Řekl jsem okamžitě, že chci Kašpárka, protože bude mít jistě daleko menší pomůcky než Klátil. Sestřičky se tomu smály na celou chodbu. Ale doktor Kašpárek neměl menší pomůcky. Jeho asistentka Jitka mě uvítala s úsměvem a s dlouhým hadem v rukách. Řeknu Vám, pane řediteli, jestli jste na tom vyšetření ještě nebyl, máte se nač těšit. Kromě toho, že to zatraceně bolí, zejména když se šlauch dostane do dvou pravoúhlých zatáček toho nekonečného tunelu, čekají Vás i vzrušující okamžiky. Had má na hlavě malou kamerku a světýlko. A myslím, že i nůžtičky. Když poprosíte jako já, že byste chtěl sledovat celou jeho cestu střevem, zažijete něco jako plavbu jeskyní Macocha. A je to plavba napínavá, protože se děsíte, jestli se za příštím ohybem neobjeví něco nebezpečného. A když slyšíte, jak si doktor Kašpárek ty scenérie pochvaluje, že je to nádhera a paráda a že tenhle polyp ušmikneme raz dva, přes ty slzy bolesti se i zaradujete. Někdy se sonda zašprajcuje, ale sestra Jitka vás rukou ze strany plácne přes hýždě, jako jsme bouchali do rádia, když přestalo hrát, a jede se dál.

Promiňte, pane řediteli, že jdu tak do hloubky a že to napíšu tak, jak to bylo řečeno, ale když jsme skončili, doktor odhodil gumové rukavice do koše a řekl: „Tady vidíte, pane Smrček, jakou já mám výhodu. Když mě někdo pošle do prdele, já odpovídám: Tam jsem denně!“

Po tomto vyšetření jsem šlapal od autobusu do těch našich kopců jako mladík a všechno se mi líbilo. I to, co jindy kritizuji: všechny ty zanedbané oprýskané domky přilepené k silnici jako zašlé korálky, i ten bordel, co mají našinci na svých dvorcích. Nevadilo mi ani to, co vyčítám rekreačním chalupám lidí z měst, kterým říkáme Pražáci, ať jsou odkudkoli. Pražáci se proti zdejšímu zvyku oplocují. Buď živým, nebo mrtvým plotem, aby se vědělo, kam až jim to patří. Dojímaly mě i opuštěné lyžařské vleky, které tu trpělivě čekají na sníh. I ta odstavená sněhová děla, co tu pod plachtami celý rok straší, mi připadala krásná. Po včerejším větru se udělala velká dohlednost. Jelikož mám stařeckou dalekozrakost, viděl jsem tři pásma hor. A do toho se ozvala z rezavého amplionu nade mnou hudba a potom hlášení místního rozhlasu: Oznamujeme občanům, že soutěž v chytání ryb koná se tuto neděli od deseti hodin na hrázi rybníka Oko v Sýkorově. Občerstvení zajištěno.

Ten krásný ženský hlas, pane řediteli, nesl se přes celé údolí jako báseň. Na našem obecním úřadě dali hlášení na starost Kateřině Holasové. A dobře udělali, protože Kateřina říká všechno jako báseň, až na chybné přízvukování předložek, což jí hodlám příležitostně vytknout a odnaučit.

Na oslavu svého zdravého tlustého střeva jsem si dal v restauraci U Klečků dobře vychlazenou plzeň. Byl tam jediný host, a to plukovník Dekl. Už byl na odchodu, ale když mě viděl, dal si další pivo, protože patřím k ideálním obětem jeho žvanivosti. Ve svých úvahách jsem ho zařadil mezi adepty na strážce hráze, neboť tento jeho neduh není pro takovou funkci překážkou.

Plukovník Dekl je muž statné postavy a jezdil sem dlouhá léta jako chalupář. Ale když odešel z aktivní služby a zjistil, že nájem pražského bytu je neúnosný, upravil si chalupu pro celoroční obývání. Plukovník má terénní GAZ 69, který prý odkoupil od armády. Když zjistil, že má neúnosnou spotřebu, upravil si ho na plyn. Býval náčelníkem PHM (pohonné hmoty a mazadla) a později dělal i ZVP (zástupce pro věci politické).

Usrkávaje své pivo krátkými doušky vyprávěl mi o svých cestách po republice v rámci CO (civilní obrany). To byla asi nejšťastnější etapa jeho kariéry. Bezpočet škol a podniků muselo vyslechnout jeho přednášku „Možná podoba 3. světové války a úloha zápolí v ní“. Když jim na závěr poradil, že si mají při atomovém napadení lehnout nohama k epicentru výbuchu, zaplatili mu oběd i nocleh a od eráru ještě dostával nějaké reluty nebo co.

Plukovníkovi nevadí, když na jeho vyprávění nereagujete. Na místech, která mu připadají veselá, se odměňuje halasným smíchem sám. Já jsem si při jeho řeči vzpomněl, jak se nedávno proslavil v samoobsluze. To by Vás mohlo, pane řediteli, pobavit.

Plukovníkův GAZ 69 zacouval až ke dveřím prodejny a Dekl vstoupil dovnitř vyzbrojen jako vždycky nákupním seznamem od manželky. Prodavačky, aby nemusely poslouchat jeho „Hergot, kde máte zase mouku?“, řeší jeho nákup tak, že plukovník čte seznam a holky mu nosí zboží do košíku. Je to klidné a rychlejší. A tuhle – vedoucí Morávková se dušovala, že je to pravda – tuhle plukovník zamžoural do seznamu na poslední položku a zavelel: „MA 661!“ „Cože?“ nechápaly holky. „Marie, Adam, šest, šest, jedna!“ řekl jim to plukovník spojařsky. Prodavačky nevěděly, co s tím. Hledaly mezi čisticími prostředky, a když tam nic takového nebylo, Morávková nahlídla do jeho seznamu a povídá: „Jakýpak MA 661, je to normální MAGGI!“

Vlastností, která se plukovníku Deklovi nedá upřít a pro kterou ho na seznamu svých případných nástupců držím, je smysl pro pořádek. Jeho dům, oplocení, garáž i vrata s asfaltovou příjezdovou cestou jsou toho důkazem. Okapy vždy vyčištěny, a ne aby v nich rostly břízy, jak je v kraji zvykem, a svedeny do zapuštěné cisterny pro zálivku. Dřevo do krbu vyrovnáno s milimetrovou přesností, rybízové keře zasazeny ve vzorném zákrytu, nikde se nepovaluje žádný zbytečný krám, kmeny jabloní jsou natřeny vápnem do výšky pasu stojícího střelce. Dvůr je v blízkosti obytné budovy dobře protiskluzově vybetonován, ale pak přechází v trávník udržovaný v krátkém sestřihu a táhnoucí se k jihu jako nějaké záložní polní letiště.

Když tu byl návštěvou jeho kamarád pplk. Kouřil a tu travnatou a dobře oplocenou plochu spatřil, údajně řekl, že on na jeho místě by neváhal a koupil si čínské kachny, protože je hřích mít takový pozemek a nemít čínské kachny.

Nejen že mu ho pohnojí, ale budou každodenním uždibováním spásat trávu, takže nebude třeba ji sekat. Tvrdil, že nepromešká-li plukovník Dekl zářeznou dobu, potom mu těch patnáct dvacet kachniček v mrazáku nejen zajistí sváteční obědy, ale můžou se i dobře zpeněžit. Řekl doslova, že zisk třikrát převýší náklady.

Plukovník byl tím nápadem zaujat a koupil přes podplukovníka Kouřila dvacet čínských kachňátek a velký řeznický mrazák. Káčátka to byla roztomilá, sám jsem je obdivoval, jak podle předpovědi uždibují trávu z rozlehlého pozemku a zároveň ho vydatně hnojí. Při svých procházkách jsem sledoval, jak přibývají na váze. Jednu kachnu jsem si zamluvil, že s ní oslavím Nový rok.

Přišel podzim a z kachňátek se stávaly kachny. Nebyly tak velké jako české, ale byly čilejší. Běhaly po trávníku sem a tam jeden houf proti druhému a plukovník Dekl zálibně pozoroval a čekal, až budou mít patřičnou váhu. Jednoho dne prý si všiml, že všechny ty čínské kachny ťapkají od plotu k plotu se zobáky nahoru. Koukne na oblohu a hned je mu jasné proč. Vysoko na nebi táhly jejich kamarádky v těch svých předpisových klínech na jih. Ta příroda, řekl si plukovník, jak je mocná, ale vy, holčičky moje, nikam nepoletíte, vy půjdete co nevidět do mrazáku.

A pak se to stalo. Zavinil to nejspíš čínský kačer, který se z ničeho nic u baráku zbláznil, začal třepetat křídly a rozběhl se po tom záložním polním letišti k jižnímu plotu jako sebevrah. A ostatní kachny se k němu s šíleným kvákáním postupně přidávaly, až se celá ta dvacetičlenná letka s máváním nedočkavých křídel rozběhla a těsně před plotem se vznesla do výše a nad lesem pokračovala ve stoupání, byla menší a ještě menší, až se plukovníkovi ztratila z dohledu. Na trávníku zůstaly po kachnách jen jejich hovínka a hebké chomáčky spodního peří.

Tato smutná, ale pro čínské kachny jistě veselá událost by se nestala, kdyby plukovník nepropásl zářeznou dobu. To je každému jasné. Ale ne plukovníkovi. Když mi marně nabízel ke koupi nepoužitý mrazák, svaloval veškerou vinu na podplukovníka Kouřila, který mu zatajil, že čínská kachna je tak brzy letuschopná.

Celá příhoda vypovídá myslím o jeho povahových rysech dosti názorně a já nepochybuji, pane řediteli, že Vám pomůže utvořit si o něm objektivní úsudek. Řekněte mi, co já, který žiju sám a mám věčně poloprázdnou ledničku, bych dělal s mrazákem jako kráva?

Blíží se září a s ním výročí protržení hráze. Kdyby se stal zázrak a ve Vašem diáři se našel volný den a mohl byste nás poctít svou vzácnou návštěvou, byl by to pro celou obec svátek, ale chápu, že Váš čas je drahý. Chystám přednášku pro školu a také pro domov důchodců. V případě, že se nebudete moci zúčastnit, v příštím dopise podám zevrubnou zprávu.

Vás i Vaši ctěnou choť srdečně zdraví

Jiří Smrček, strážce nádrže

Vážený a milý pane řediteli!

Jak jistě víte, 18. září 1916 se protrhla přehrada Hedvika. Dle svého slibu v minulém dopise podávám krátký referát o dvou přednáškách, kterými jsem 90. výročí této katastrofy naší veřejnosti připomněl.

Přednáška ve školní tělocvičně, konaná v době vyučování, byla navštívena nejen žactvem a učiteli, ale i několika zájemci z řad veřejnosti a také pracovnicemi obecního úřadu včetně starostky obce Šafářové. Začali jsme básní Velká voda, kterou procítěně přednesla Kateřina Holasová.

Úvodní část jsem věnoval ničivým povodním jako příčině zbudování Hedviky i Magdy. Poté jsem nastínil, jak byla sypaná hráz francouzského typu během první světové války důkladně stavěna a pěchována a jak byla potom za velké sněhové vánice v metrových závějích kolaudována. Posluchači vyslechli tento úvod pozorně, zodpověděl jsem i dva dotazy: co je šoupátková šachta a kolik přehrada Hedvika stála.

Zato hlavní téma, protržení hráze, se mi podařilo podat bez nadsázky znamenitě. Když jsem líčil, jak osudného slunečného dne v 15 hodin 30 minut dřevaři upozornili nic netušícího hrázného, že ze suché strany přehrady tryská malý pramínek vody o průměru 2 cm, žáci i dospělí sledovali výklad se zatajeným dechem. Když pak inženýr Gebauer telefonicky nařídil hráznému, aby okamžitě otevřel naplno oba uzávěry, viděl jsem v očích posluchačů, jak si přejí, aby to pomohlo a aby inženýr Gebauer stihl doběhnout k Hedvice a zachránil jí život. Leč marně. V 15 hodin 55 minut tryskala voda z hráze takovou silou, že chrlila kameny a dlažební kostky, jimiž byla vyzděna, a za několik minut zela v hrázi průrva široká čtyřicet metrů.

Ukázalo se, pane řediteli, že pro mnohé děti bylo úplnou novinkou, že se jejich krajem prohnala taková pohroma, která s sebou vzala do záhuby lidi, krávy, pily, mlýny i celé továrny. Citoval jsem z knížky očitého svědka Eduarda Gnendigera, která vyšla ještě v roce katastrofy:

„Nebyly to vodní vlny, které vše pustošily, ale putující hora z tisíců trámů, kmenů, prken a zbytků stavení, vysoká jako dvouposchoďový dům, která se hnala údolím. Kamenné domy se bortily, jako by byly postaveny z karet, silné smrky se lámaly jako zápalky.“

Na závěr přednášky jsem uvedl, že počet obětí na lidských životech (62) by podle mého měl být zvýšen na 63, neboť dvorní rada Karel Podhajský, který vykonával nad stavbou přehrady státní dozor, se po zprávě o protržení hráze ve svém pražském bytě zastřelil.

Když jsem opouštěl školní tělocvičnu, paní starostka mi dojatě stiskla ruku a řekla, že sama některé věci slyšela poprvé.

V domově důchodců, to musím po pravdě přiznat, se přednáška nesetkala s takovou odezvou, protože jim nefungoval mikrofon. Údržbář Zvěřina, alkoholik a nemehlo, do něj tak dlouho opakoval jedna, dvě, tři a vztekle škubal kabelem, až ho utrhl. Mluvil jsem tedy bez mikrofonu, a třebaže jsem přidal na hlase, obávám se, že většině seniorů zůstal obsah mé přednášky utajen. Potvrdila mi to žalostná závěrečná poznámka jednoho z posluchačů, že o minerálních pramenech už tady přednášku měli.

Ale svědomí mám čisté: přední úkol, zasáhnout mladou generaci, jsem splnil na jedničku.

Je sucho, pane řediteli, takže Magda má podstav, což jste z mého hlášení jistě vyčetl. Udělal jsem roční údržbu přelivu betonovou směsí a vyměnil tlakoměr U 2, který se v dolní poloze zasekával. Účet zaslán ing. Andělovi.

S přátelským pozdravem Vám, jakož i Vaší ctěné choti

Jiří Smrček, strážce nádrže

Vážený pane řediteli!

Zaznamenal jsem zajímavý ohlas na svou přednášku o protržení hráze Hedvika. Vyjádřil se k tomu pan Drahoslav H., nejbohatší člověk, kterého tu máme. Jeho otec zrestituoval statek „Panenka“ a syn teď mění všechny polnosti na pastviny, protože když to uděláte, dostanete z Evropské unie velké dotace. Slávkovi se tu říká Hrabě. Jednak proto, že mu tady patří skoro všechna půda a že obytnou budovu statku postupně proměňuje v zámeček, a také proto, že denně objíždí své panství na jednom ze svých mnoha koní.

Včera zastavil u mého domu, když jsem odklízel kaštanové listí, a z výšky svého ryzáka povídá: „Poslechněte, ty vaše přednášky, co tím sledujete?“

Odpověděl jsem, že tím nic nesleduju, jen připomínám lidem dávnou katastrofu. A přitom jsem si uvědomil, že to říkám provinile. Asi to bylo tím, že Hrabě seděl na koni a já k němu musel vzhlížet jako poddaný.

„Vy z toho děláte ohrožené záplavové území, člověče,“ vytkl mi.

Řekl jsem, že to nebylo mým úmyslem, a přitom jsem, představte si, sejmul čepici a muchlal ji v ruce. Až mě to štvalo, jak pokorně se chovám jen proto, že mluvím zdola nahoru. Abych se pochlapil, nasadil jsem si kšiltovku zpátky na hlavu a povídám:

„Když mám tu příležitost, pane H., už dlouho vás žádám, jestli by nešlo ty kaštany trochu prořezat, aby mi šlo na dvorek trochu slunka.“

Hrabě se podíval do korun těch mocných stromů, které na můj dům nepropustí jediný paprsek, a pak řekl: „Parádní kaštany. No, nevím.“

Načež odklusal dlouhou alejí těch jírovců, které jsou jeho, ale metráky listí, co mi padají do okapů, do zahrádky a všude, kam se podívám, každým rokem uklízím já.

Teprve večer mi došlo, proč ho moje přednášková činnost popudila: jeho pozemky by v záplavovém území ztratily na ceně. Lidé jeho typu takhle uvažují. Ale Vy, pane řediteli, jako člověk s nadhledem jistě uznáte, že jedna poutavá přednáška o protržené hrázi ho nemůže ožebračit.

V noci jsem si o sobě přemýšlel. Jak se chovám, jestli nejsem příliš slušný a málo kurážný. A zabrousil jsem hluboko do minulosti, kolik v ní bylo z mé strany odvahy a kolik malomyslnosti.

Vzpomněl jsem na rok 1948, když nám zrušili Sokol a začal nábor do pionýrské organizace. Tehdy jsem jako hrdý sokolík rudý šátek odmítl. Horší to bylo s náborem do svazu mládeže. V maturitním ročníku jsme ráno našli na lavicích přihlášky. Pro každého studenta jedna. A to máme jako podepsat? Ano, jinak tě možná nepřipustí k maturitě. A když připustí, s vysokou školou nepočítej. Podepsali jsme všichni, a aby stud tak nebolel, přimíchali jsme si k němu pocit, že si na nás nepřijdou.

Z mých osobních materiálů jistě víte, pane řediteli, že jsem byl kdysi v komunistické straně. Možná si říkáte, kde se tam ten Smrček vzal.

Tady musím říci, že mě k tomu nikdo nenutil. Když o tom přemýšlím, už na pedagogické škole se profesorům podařilo nahlodat můj odpor k této straně, který mi vštěpoval otec. Ti přednášející mě mátli svým vzděláním. Měli v malíčku nejen Marxe, ale i řecké filozofy, i Kanta, Hegela, Nietzscheho, všechny. A někteří byli i sympatičtí a ochotní odpovídat na naše pochybnosti. A taky nás chránit před úřady, když jsme začali vydávat školní časopis, v němž jsme se mimo jiné dopustili názoru, že Ježíška by neměl nahradit děda Mráz. Časopis byl sice zakázán, ale jiné následky to nemělo.

Vám to, pane řediteli, asi připadá malicherné, protože jste tu dobu nezažil. Možná Vám nic neříká ani rok 1956. V únoru toho roku vybuchla v Kremlu bomba jménem Chruščov. Tento malý olysalý strejc, do kterého byste to neřekl, pronesl k delegátům 20. všesvazového sjezdu strany tajnou zprávu. Sjeli se do Moskvy z celé obrovské říše a oblékli se do černých šatů, třebaže nemohli tušit, že před jejich nechápajícíma očima bude podruhé pohřben jejich svatý, Josif Vissarionovič Stalin. Ten Chruščov, který mu na tribunách stával po boku a plnil jeho příkazy, jim zčistajasna oznámil, že to byl zločinec. Bylo to, pane řediteli, jako by majitel cirkusu podřízl hlavní opěrný sloup celého šapitó. Na omráčené diváky spadla těžká plachta a oni, neschopni slova, se mlčky tlačili ven, aby se pod její tíhou neudusili.

Když se tajná zpráva stala veřejnou, dala se do pohybu lavina. Říkalo se tomu milosrdně odhalení kultu osobnosti, ale bylo to přiznání křivd, gulagů a inscenovaných procesů.

Horkokrevní Maďaři nabyli dojmu, že přišel čas zbavit se okovů, a povstali. Ale takhle Nikita Chruščov ty svoje změny nemyslel a poslal na ně tanky, aby se vědělo, že tudy cesta nevede.

Přišla šedesátá léta. Obrovský žulový Stalin, strašící nad Prahou jen pár let, byl rozmetán dynamitem a země jako by ztratila dozor. Ukázalo se, že Rudolf Slánský a spol. byli nevinní a poprava neplatí. A člověk si říkal: až se vypořádají se svými mrtvými, musí přece dojít i na Miladu Horákovou, na tu paní z nejstatečnějších.

A tehdy, bylo to cestou ze školy u našeho fotbalového hřišťátka, kde tělocvikář Outrata pískal žákovský zápas, mi ředitel školy Pěšina, který dnes dožívá v LDN Klínec, řekl:

„Jirko, jeví se mi, že jsi slušný a chytrý člověk. Víš dobře, že kdo není ve straně, může tajně nadávat na poměry, ale jinak nedokáže nic. Jeví se mi, že přišla doba, kdy slušní a vzdělaní lidé můžou tu stranu změnit k lepšímu. Aby se tu líp dýchalo, rozumíš mi. Jiná páka na to není. Tak jsme si říkali, že tě oslovíme.“

„Nechoď tam!“ vykřikl v tu chvíli na hřišti Outrata, až jsem se lekl, že náš rozhovor slyší. „Jsi v ofsajdu!! Copak to nevidíš?“

Vzal jsem si týden na rozmyšlenou a pak jsem tu stranu posílil.

Ale je čas na půlnoční revizi u Magdy. Dopovím Vám to v příštím psaní. Mimochodem, pane generální řediteli: řádí nám tu vydra. Jestli bude mít ta mrštná potvora mladé, máme se na co těšit.

S přáním všeho dobrého Váš

Jiří Smrček, strážce nádrže

Vážený pane řediteli!

Co se nestalo! (Máme to zvláštní jazyk, když to znamená, že se to stalo.) Počkal jsem si na našeho Hraběte nahoře v okně podkrovního pokoje.

„Dobrý den!“ přerušil jsem mu nečekaně ranní obhlídku panství.

Přitáhl ryzákovi uzdu a pohlédl vzhůru ke mně.

„Chtěl jsem se zeptat na ty kaštany. Jestli byste souhlasil s tou prořízkou,“ povídám.

„Jo, ty kaštany…“ zavrtěl se v sedle. „Pojďte dolů, ne?“

Jak byl zvyklý dívat se na lidi svrchu, necítil se dobře.

„To bych vás zdržoval, než já sejdu…“ řekl jsem. A on, pane generální řediteli, k mému překvapení odpověděl:

„Ale odborně prořezat. Jenom větve, co jdou do sebe.“

„Zjednám si na to Rudu Málka,“ ujistil jsem ho. Hrabě přitáhl koni uzdu a odklusal. Myslíte, že by to takhle dopadlo, kdybych ho žádal zdola?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strážce nádrže.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.