Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Iva Gecková

ŠTĚPÁN KOBLIHA NENÍ ŽÁDNÁ BÁBOVKA

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6915. publikaci

Ilustrace Petr Kopl
Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 168
Vydání 1., 2018

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2018
Cover Illustration © Petr Kopl

ISBN 978-80-247-2101-9 (ePub)
ISBN 978-80-247-2107-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0891-6 (print)

Štěpán a hrozivá učitelka Hrozivá

1. kapitola

Po škole

12. září

Ahoj mami a tati!

Moc a moc vás pozdravuju! Jak se tam v té Indii máte? Minulý týden jsem si ve školní knihovně půjčil knížku „Indie – velký průvodce“ a už jsem ve druhé polovině. Je to strašně zajímavý čtení!

Až půjdeme na večeři k mahárádžovi, budu už znát všechny indické zvyky a způsoby, abych nezpůsobil nějaké „fopá“ jako tehdy v Tokiu… Vzpomínáte? To byl ale trapas!

Můj spolužák Ráma mě učí vázat turbany, ale zatím mi to moc nejde.

Furt se mi tam motají prsty a většinou si na hlavě upletu takový klubko, že nám pak dá pořádnou práci ho zase rozmotat…

Ráma tvrdí, že prý existuje přes 300 způsobů, jak si turban uvázat! Takže skoro celý rok můžete mít každý den na hlavě jiný!

Ve škole to celkem jde, zatím nemáme nic těžkého, přibyla nám jen chemie.

Na pokoji jsem zase s Nicolasem jako minulý rok a hned vedle bydlí James s Rámou.

Mám vám vyřídit pozdrav od pana Koláčka, vzkazuje, že ten oblek po taťkovi mu padne perfektně a ještě jednou děkuje.

Tak já už budu končit! Mějte se hezky! A pište, těším se na dopisy!

Mám vás moc rád!

Váš Koblížek

Štěpán chvíli s propiskou v puse přemýšlel, jestli má ještě domalovat do dopisu srdíčko. Není to moc dětské? Pravdou ale bylo, že se mu po rodičích dost stýskalo. Pokývl hlavou a přece jen do pravého dolního rohu srdíčko přimaloval. Maminka mu přece vždycky říkala, že když váhá, jestli má někomu říct něco hezkého nebo milého, a třeba se stydí, tak má stud překonat a říct to. Protože by také jednou mohlo být pozdě a pak by litoval, že to neudělal.

Nikdy přitom nezapomněla připojit příhodu se svým dědečkem, který nečekaně zemřel, když byla zhruba ve Štěpánově věku. Tehdy prý moc neuměla říkat, co cítí. Dědu velmi milovala, ale vlastně mu to nikdy neřekla. A jednoho rána se vzbudila a její maminka jí se slzami v očích oznámila, že děda ve spánku zemřel. Maminka se od té doby naučila říkat všechno hned a na nic nečekat. Takže Štěpán připojil další srdíčko.

Přečetl si dopis ještě jednou. Štěpán totiž strašně rád psal dopisy. V době e-mailů, chatů, skypu nebo jen obyčejných sms to bylo docela neobvyklé. Ale maminka v něm probudila lásku k psanému slovu. Hodně mu četla a co si pamatoval, odmala mu malovala lístky s obrázky, když ještě on sám neuměl psát. Později, když byli spolu doma sami a on už uměl psát, psali si dopisy. Štěpán seděl v obýváku, maminka v kuchyni a pak si ty dopisy nosili, jako že je přinesl pošťák. Štěpán navíc miloval tu chvíli napětí, když otevíral zalepenou obálku a čekalo v ní na něj překvapení. O čem dopis asi bude? Bude v něm nějaká veselá příhoda? Nebo třeba hádanka?

Má do tohoto dopisu ještě něco dopsat? Asi ne, usoudil, takhle toho je až dost. Bohatě stačí, že se zmínil o tom, že Ráma s Jamesem bydlí v sousedním pokoji. Už vidí tátu, jak se chytá za hlavu, když mu máma dopis předčítá a říká:

„No, to se zase máme na co těšit! Ráma je pěkný kvítko a James ještě větší! Že já Kuřátkovi neřek, aby na to dohlédl, když jsem s ním tehdy mluvil.“

Štěpán se potutelně usmál a propiska v jeho zubech nebezpečně zaskřípala. Asi nemá smysl do dopisu uvádět, že je zrovna po škole – už potřetí od začátku školního roku – a píše trest, který mu uložila paní učitelka Hrozivá.

„Štěpán! Heeej!“ ozvalo se mu za zády, ale nevěnoval tomu pozornost. Ano, měl v plánu se otočit, ale až dojde na konec dopisu.

„Heeej! Koblicho! Ty hluchá?“

Štěpán dopis ještě jednou zkontroloval, opatrně ho přeložil a strčil do vnitřní kapsy u saka. Pak se otočil na svého spolužáka a zároveň nejlepšího kamaráda Nicolase. Byl to Francouz a čeština mu dělala dost problémy.

„No… co je?“

„Ty už chotová? Já ne a ne, to moc dlouchá test,“ zakoulel Nicolas očima a padl hlavou na lavici.

Vzápětí se ale zase narovnal a poprosil: „Půjšila mi ta propiska. Prosim, jinak já nenapsat test,“ sepjal dlaně k sobě.

Štěpán pokýval hlavou, zvedl se z lavice a došel až k Nicolasovi. Bylo to nutné, protože mu musel vysvětlit, jak se zachází s propiskou, kterou vynalezl. Byl to totiž ohromný vynález – stačilo třikrát napsat text, propiska si ho uložila do paměti a pak byla schopná psát ho úplně sama!

„Tak se podívej. Zmáčkneš tenhle čudlík. Svítí červeně. Napíšeš tu větu třikrát. To stačí. Zmáčkneš znovu čudlík, svítí zeleně. A pak už se o nic nestaráš. Jasný? Jo a je to trest, a ne test!“

Snažil se mluvit v jednoduchých větách, aby to pro kamaráda nebylo moc složité. Nicolas vypadal, že pochopil, ale Štěpán stál pro jistotu celou dobu u něj a sledoval, co dělá. Měl přece jen o svůj vynález kapánek strach. Kdyby mu ho neodbornou manipulací někdo poničil, dával by ho určitě několik hodin zase do pořádku.

„Nebudu vyrušovat o hodině matematiky a nebudu odmlouvat své spravedlivé učitelce,“ předříkával kamarádovi pomalu slova, jak šla za sebou.

Ale Nicolas si počínal správně.

Když dopsal větu potřetí, zmáčkl znovu tlačítko a to začalo svítit zeleně. Pak už oba chlapci jen koukali, jak se propiska sama od sebe roztančila po papíře a vypisovala tu samou větu počtvrté, popáté, pošesté. Nedala si pokoj, dokud nedopsala až na konec papíru. Štěpán potom papír otočil a propiska psala dál. Spočítali, kolikrát už je věta napsaná, a když to bylo stokrát, Štěpán si propisku zase vzal.

Kamarádi se na sebe podívali a spiklenecky se usmáli.

„Jen si to musíš očíslovat. To jsem ještě nevychytal,“ omlouval se Štěpán.

Nicolas jen pokrčil rameny. „To nevadit. Tohle doprý. Moc doprý. C´est excellent!“ zatleskal nadšeně.

V tu chvíli oblohu pročísl zlatý klikatý blesk a vzápětí se ozvalo mohutné zadunění.

Štěpán se podíval k oknu: „Páni! Něco se žene a bude to pořádná…“

„… činka!“ dokončil za něj pyšně Nicolas.

Štěpán se rozchechtal. „Ne, Nicolasi, činka ne. Činka je… koukej!“

Mírně rozkročil nohy, natáhl obě ruce před sebe a sevřel dlaně do pěstí, jako by v nich svíral imaginární činku. Předloktími začal rytmicky pohybovat nahoru a dolů, přesně jako v posilovně.

„Rozumíš? Fitness. Činka,“ snažil se vysvětlit kamarádovi.

Ten se uhodil do čela a radostně zvolal: „Acháá! Fitness. Vím. Šinka!“

„Ne, ne šinka. Ale ČI… činka!“

Nicolas našpulil rty. „Ó. Čičinka. Čičinka!“

To Štěpána rozesmálo ještě víc. Nicolas zmateně zamrkal, protože nechápal, čemu se kamarád tak chechtá. Takže jen pokrčil rameny a nakonec se začal smát také. Ale úsměv na rtech jim brzy ztuhl, když pocítili chvění, nejdříve slabé, ale každou chvíli sílilo víc a víc. Zemětřesení!!!

2. kapitola

Smradi a smrad

Nejprve se začala jemně chvět podlaha. V pravidelných intervalech vnímali mírné vibrace, které jim skrz podrážky přecházely do lýtek a postupovaly výš a výš. Za chvíli to v podlaze už pěkně vrnělo a postupně se přidaly okenní tabulky. Předměty ve třídě začaly vydávat nejprve tiché „bum bum bum“, které přecházelo do silnějšího „buum buum buum“ a nakonec „BUM BUM BUM“. Otřesy sílily a sílily, psací potřeby se rozkutálely po lavici a Nicolas měl co dělat, aby je zachytil.

„Chrosifá! Chrosifá!“ vypískl Nicolas a držel lavici, aby se nepřevrátila na bok.

Štěpánovi se podařilo dostat do lavice a jen co se usadil na třesoucí se židli, vstoupila do třídy příčina tohoto zemětřesení.

Vstupními dveřmi proplula mohutná bytost, která se musela sehnout, aby jimi vůbec prošla. Postoupila k učitelskému stolku a změřila si je přísným pohledem. Kluci nasucho polkli a scvrkli se ve svých lavicích, protože se nad nimi tyčil přízrak.

Paní učitelka Hrozivá dělala skutečně čest svému jménu, a to nejen svým vzhledem, ale i chováním. Byla vysoká snad dva metry a na šířku měřila zrovna tak… no, to asi trochu přeháníme, ale dobrý metr na šířku určitě měla. Měřit by se to ale nikdo neodvážil.

Jelikož tmavé oblečení zeštíhluje, oblékala se učitelka Hrozivá do černých a hnědých kostýmů, které vypadaly, jako by jí byly ještě o jedno až dvě čísla větší. Jacques klukům jednou tvrdil, že slyšel Hrozivou vyprávět uklízečce, že všechny kostýmky jsou po její drahé zesnulé matce, jejíž památku takto uctívá. Těžko věřit, že mohla existovat osoba ještě větší než Hrozivá. Když jste ji viděli stát vedle pana ředitele Kuřátka, který měřil asi metr a půl, uvědomili jste si plný význam slov „obrovský“, „kolosální“, „gigantický“, „monstrózní“ a samozřejmě také „hrozivý“.

Silně prošedivělé vlasy nosila sčesané do tak pevného uzlu, že když se někdy opřela v učebně o zeď, vymáčkla s ním do zdi ďolíček.

Kdo z našeho vyprávění pochopil, že paní učitelka nebyla osoba půvabného vzhledu, pochopil to velice správně. Nebýt dlouhých vlasů a sukní, snadno by ji každý označil za bytost mužského pohlaví, obzvlášť když jí nad horním rtem rašil mohutný černý knírek. Huňaté obočí srůstalo v jednu tlustou linku, táhnoucí se od jednoho ucha přes celé čelo až k uchu druhému. A když se Hrozivá usmála, většinou to býval smích jízlivý a zlomyslný, odhalila přes sebe překřížené zuby, zažloutlé od přílišného pití červeného vína a žvýkání lékořicových pendreků, kterých měla po kapsách vždy hojnou zásobu. Na škole učila matematiku a tělocvik a hodiny s ní byly opravdu… hrozivé.

„Takže co, smradi, už máte ten trest hotový?“ zahřímala pevným hlasem a přísně se rozkročila na učitelském stupínku.

Kluci pokývli hlavou a zvedli popsané papíry do vzduchu. Pravá noha Hrozivé, obutá do sešlapané kožené polobotky, se zvedla do vzduchu a udělala krok ze stupínku, až se třída otřásla. Levá noha jí vzápětí následovala a kolos se rozpohyboval nejdříve ke Štěpánovi a posléze k Nicolasovi. Jak učitelka míjela Štěpána, udeřil ho do nosu silný pach. Strašně, ale opravdu strašně jí totiž smrděly nohy. Takový smrad Štěpán necítil ani ve výběhu divokých medvědů, když s rodiči navštívil zoo v Kuala Lumpuru, a to už tedy bylo co říct.

Naneštěstí seděl v první lavici hned pod učitelským stolkem. A protože si při vyučování připadal jako v plynové komoře, začal ve volných chvílích pracovat na výrobě prášku proti zápachu nohou. Pokusného králíka mu dělal bratr pana učitele Koláčka, který s tímto problémem bezvýsledně bojoval již řadu let. Společně s učitelem přišli na vhodnou, a hlavně účinnou kombinaci surovin a v současnosti byli už těsně před dokončením. Zbývalo jen přidat nějaké aroma a možná i trochu barviva, protože samotný prášek, bentonitový jíl, je lehce našedlý, takže vzhledově nic moc.

Pustím se do toho hned, jakmile se dostanu na pokoj, umiňoval si Štěpán! Tohle už se nedá vydržet! Tohle je týrání žáků a mělo by to být trestné!

„Štěpáne Kobliho a Nicolasi Berniere! Upozorňuju vás, že všechny vaše tresty si budu schovávat a až jich budu mít hromadu, protože pochybuju, že vy dva vydržíte byť jen jediný týden bez zlobení, tak je pošlu vašim rodičům, aby viděli, co tady jejich smradi vyvádějí! Naše prvotřídní výběrová mezinárodní internátní škola Svatého Bartoloměje není zvyklá na neposlušnost, odmlouvání a drzé chování! Takže je to na vás! Jestli vám pak rodiče zmalujou zadky, tak mě to potěší. To vám garantuju! A teď alou, ať už vás tady nevidím! Pochybuju, že vám v jídelně zbyl ještě nějaký oběd, ale můžete to zkusit. Pár hodin o hladu vám jedině prospěje. Aspoň si příště rozmyslíte, jestli budete zlobit!“ dokončila Hrozivá svoji řeč. Kluci na nic nečekali, popadli aktovky a s pípnutím „na shledanou“ vyběhli rychle ze třídy.

„Teda, to je baba! Já ji tak nesnáším!“ cedil skrz zuby Štěpán, když se řítili dlouhou chodbou lemovanou mramorovými bustami známých osobností. Seběhnout z nejvyššího třetího patra až do přízemí do jídelny jim přece jen zabere pár minutek.

Ve druhém patře u schodiště narazili na pana Berniera, Nicolasova tatínka, který zde vyučoval francouzštinu a geometrii. Zrovna něco rozebíral s panem Koláčkem, když se kluci vyřítili ze schodů.

„Oh, papa! Salut!“ pozdravil ho Nicolas.

„Salut, Nicolas? Qu´est-ce que tu fiches ici? Co ty tu dělala?“

„Běžíme na oběd,“ zafuněl Štěpán.

Pan Koláček mrkl na hodiny a zatvářil se nedůvěřivě: „Teď? A není už nějak pozdě?“

„No je, ale byli jsme… po škole, psali jsme test… totiž trest,“ pohodil hlavou Štěpán. Kruci, už se mu ta slovíčka začínají plést jako Nicolasovi.

Pan Bernier nesouhlasně zamlaskal a přešlápl z nohy na nohu. Nelíbilo se mu, když měl Nicolas nějaké problémy. A že jich nebylo málo.

„Madame Chrosifá! My psát test stokrát chrosifá věta!“ rozhazoval Nicolas rukama.

„Oh la-la!“ zčervenal ve tváři pan Bernier. Paní Hrozivou totiž nesnášel a už jen její jméno v něm vyvolávalo záchvaty zuřivosti.

„Promiňte, ale spěcháme! Máme hrozný hlad!“ zatahal Štěpán kamaráda za rukáv.

Nějak se nehodlal vybavovat na chodbě o tom, proč trest dostali, když mu hlasitě kručelo v břiše. Navíc je mohla Hrozivá kdykoliv zaslechnout a mohli schytat další.

„Pardon, papa! Já běžela!“ rozloučil se Nicolas a dali se znovu do běhu.

Pan Bernier jim zamával a když sbíhali schodiště v prvním patře, dolehl k nim jeho hlas, jak na ně, nakloněný přes zábradlí, dolů volá:

„Faites-lui en voir de belles, ella l´aura bien mérité cette vieille bique! Pourvu qu´elle se casse la pipe! Tu as ma bénédiction, mon fils!“1 Nicolas se rozchechtal a vydrželo mu to až do dveří jídelny.

„Co povídal? Nerozuměl jsem v tom běhu všemu.“

„Še prý máme tu babu zlobit, aby natahla papuče… on se na nas nezlopí,“ vysvětloval mu Nicolas, když si brali z police velké umělohmotné tácy.

„On ji fakt nesnáší, co? Po tom, co mu provedla, se mu ani nedivím,“ prohlásil Štěpán.

Nicolas pokýval hlavou. „Tak tak. Pro papa moc těšké, kdyš ona žíkala, že on ukradl její mroš… ne mroš. To byla broš… ano, broš. A pžitom ji nášla f šuplik. A pak,“ zakroutil teatrálně hlavou. „Pfíí! Žádná omlufa. Žádný parrrdon!“ zamlaskal stejně jako jeho otec.

To už se kluci blížili k výdejnímu okénku, odkud se na ně usmívala paní Růžičková, vedoucí školní jídelny.

„Á, to jsou k nám hosti!“

„Paní Růžičková, byli jsme po škole. Hrozivá nám dala psát trest. Máte ještě něco k jídlu?“ zeptal se Štěpán.

Paní Růžičková se zatvářila tajemně. Ano, chvíle napětí… to je celá ona. A pak se celá rozzářila. Od chvíle, kdy Štěpán sestrojil pro kuchařky speciální ochranné brýle na krájení cibule, byl oblíbenec všech zaměstnankyň školní jídelny. Vždy mu nechávaly největší řízky, nejkrásnější zákusky, nejšťavnatější ovoce, zkrátka měl se, co se týče jídla, jako král. Skoro každý den se u něj na pokoji paní Růžičková stavila s tácem obložených chlebů, domácí paštikou nebo čerstvě upečenou vonící bábovkou.

„Ale to víš, že jo, Koblížku! Ráma mi všechno pověděl, takže jsem vám samozřejmě jídlo nechala!“

Vrátila se do kuchyně, kde jim na talíře nandala pořádnou porci zapečených brambor a posypala je horou strouhaného sýra. Za chvíli už si kluci odnášeli talíře k prázdnému stolu. A to jim ještě paní Růžičková na velkém tácu donesla lívance s jahodami a se šlehačkou a ovocný salát.

„Nechte si chutnat,“ uculila se a podrbala je ve vlasech, což Štěpán neměl zrovna v lásce, ale od paní Růžičkové si to nechal líbit. Kuchařka se zrovna otáčela k odchodu, když se v jídelně setmělo, jak se přiblížila bouřka a s ní těžké temné mraky. Zablesklo se, udeřil hrom a rozpršelo se.

„Propánajána! Aby tak vypadla elektřina! Zkazí se mi maso na zítra,“ zhrozila se a utíkala do kuchyně.

„Tohle vypadá na pořádnou činku,“ zasmál se Štěpán a Nicolas zamrkal, jako že vtip pochopil.

Když dojedli, zamávali paní Růžičkové a vydali se dlouhou prosklenou spojovací chodbou do části, kde se nacházely pokoje studentů, velká knihovna, několik studoven a posilovna.

3. kapitola

„Nožičky heboučké jako miminko“

Škola Svatého Bartoloměje byla přesně tím, čím ji nazvala Hrozivá: prvotřídní, výběrová, internátní a mezinárodní. Studovali na ní děti diplomatů, velvyslanců, konzulů, ministrů a „jiných velkých zvířat, zkrátka pořádná snobárna a hogofogo šaškárna“, jak ji jednou nazval Štěpánův strýček.

Štěpán, který již díky zaměstnání rodičů poznal několik škol ve světě, byl s touto docela spokojen. Vlastně s ní byl plně spokojen. Nebýt tedy jedné věci, která zde byla rušivým elementem – paní učitelky Hrozivé. Nechápal, jak taková škola může zaměstnávat takovou osobu. Když o tom tak někdy přemýšlel, napadlo ho, že zřejmě musí mít pod palcem ředitele Kuřátka. A její palec byl vskutku obrovský. Ta na něj musí něco vědět.

Štěpánův tatínek, pan Kobliha působil toho času jako velvyslanec v Indii a paní Koblihová mu dělala první tajemnici. Předtím pracovali v Malajsii, Japonsku, Thajsku a Austrálii. Z některých zemí si Štěpán nepamatoval vůbec nic, ale některé mu utkvěly v paměti. Narodil se v Austrálii a do svých sedmi let se pohyboval všude s rodiči. Pak nějakou dobu navštěvoval školy v cizině, ale rodiče usoudili, že bude nejlepší, když bude na škole v Čechách. I když na něj rodiče mluvili co nejvíce česky, malý Štěpán vlivem cizojazyčného prostředí začal mít s českým jazykem problémy a rodiče chtěli, aby ho uměl plynule, protože se do deseti let hodlali vrátit do Čech a s povoláním diplomatů skončit. Proto dali na doporučení svých známých a zapsali ho na internátní školu Svatého Bartoloměje, která poskytovala vzdělání a zázemí dětem všech národností. Štěpán byl tak „v domácím prostředí s mezinárodními prvky“, jak to vyjádřil pyšný tatínek.

Kdyby ale věděl, že na škole učí paní učitelka Hrozivá, možná by své rozhodnutí přehodnotil.

Kluci procházeli dlouhou chodbou a skrz velká okna pozorovali, jak se z nebe na zem snášejí provazy vody. Každou chvíli pročísl temnou oblohu klikatý blesk a podlaha jim pod nohama vibrovala při úderu hromu. Prošli rozlehlou aulou, za jejímž dřevem obloženým pultem seděl pan Skopeček.

„Počkej moment, mrknu se, jestli tady nemám poštu od rodičů!“ vydal se Štěpán k pultíku. Vlevo byly umístěny dva dlouhé proutěné koše, na prvním byla cedulka „Došlá pošta“ a na druhém „Pošta k odeslání“. Štěpán prolistoval první koš, ale dopis se svým jménem nenašel. Povzdechl si.

„Tak snad zítra, Štěpáne,“ usmál se na něj laskavě pan Skopeček.

„Jasně, pane Skopeček. Prosím, nemáte prázdnou obálku? Mám tady dopis pro rodiče,“ vytáhl z kapsy u saka dopis, který psal ve třídě.

„Ale jistě,“ zalovil starý pán v šuplíku a položil před Štěpána propisku a tuhou obálku smetanové barvy, která měla v levém horním rohu ozdobným zlatým písmem natištěnou adresu jejich školy.

Štěpán poděkoval, dopis zasunul do obálky a napsal na něj adresu:

Mr Ambassador Jan Kobliha

and

Mrs 1st Secretary Helena Koblihova

Embassy of the Czech Republic

50-M, Niti Marg,

Chanakyapuri,

110 021 New Delhi

INDIA

„Půjde to hned zítra expres poštou!“ zasalutoval pan Skopeček.

Kluci se vydali do svých pokojů a vyšli po hlavním schodišti do prvního patra. Skoro až na konci chodby, jejíž podlahu tvořil sametový fialový koberec, se nacházel jejich pokoj. Pokoje zde měly vlastní minikoupelnu a záchod, takže studenti měli zajištěný veškerý komfort a soukromí.

Nicolas hlučně rozrazil dveře a v botách padl na postel.

„Já totálně pře… pře…,“ pokoušel se najít vhodné slovo. „Přesraný!“ vykřikl, když si vzpomněl.

„Říká se pře-žra-ný, Nicolasi. Ale lepší je přejedený,“ vysvětloval mu mezi záchvaty smíchu Štěpán. Když Nicolasovi došel plný význam toho, co řekl, i on se nekontrolovaně rozchechtal.

Štěpán se posadil k psacímu stolu a rozhodl se, že si nejdříve udělá úkoly na zítřek. Moc toho nebylo, jen jeden úkol z geometrie, jednoduché cvičení z angličtiny a úkol z botaniky si naštěstí napsal už včera. Když byl se vším hotový, všiml si, že kamarád usnul. Paráda, aspoň budu mít klid na dokončení toho prášku na nohy. Je to pro mě opravdu životně důležité, pomyslel si.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Štěpán Kobliha není žádná bábovka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.