Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Sylvia Löhken

Šťastný introvert
Jak žít v souladu se sebou samým a rozvíjet své přednosti

Přeloženo z německého originálu knihy Sylvie Löhken Leise Menschen – gutes Leben. Das Entwicklungsbuch für introvertierte Persönlichkeiten, vydaného nakladatelstvím GABAL Verlag GmbH, Offenbach am Main, Německo, 2017.
Copyright © 2017 GABAL Verlag GmbH, Offenbach
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6932. publikaci

Překlad Dan Helekal
Odpovědná redaktorka Mgr. Martina Němcová
Sazba a grafická úprava Antonín Plicka
Formát ePub Štěpán Böhm
Zpracování obálky Ondřej Mikulecký
Fotografie autorky Tom Peters
Počet stran 224
První vydání, Praha 2018
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2018
Illustrations © Dr. Michael Meinhard, Bonn
Cover design © Martin Zech, Bremen

ISBN 978-80-247-0721-1 (ePub)
ISBN 978-80-247-0637-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-0788-9 (print)

Věnováno Tomovi Petersovi

„Tell me, what is it you plan to do with your one wild and precious life?“

(„Pověz mi, co plánuješ udělat se svým divokým a vzácným životem?“)

Mary Oliver, The Summer Day

O autorce

Dr. Sylvia Löhkenová přednáší, píše knihy, odborné příspěvky, vede semináře a koučuje zajímavé lidi. Její velké téma zní: Jak nejlépe pojmout svůj osobní a osobitý život?

Jako žádaná expertka na intro- a extrovertní komunikaci pomáhá lidem lépe poznat a pochopit sebe i druhé – a dosáhnout úspěchů na vysokých školách a ve vědeckých institucích, na vedoucích pozicích, na kongresech, v konferenčních sálech i při soužití s druhými, a to bez nutnosti výrazně měnit sám sebe.

Díky profesnímu působení v oblasti vědy i praxi s koordinací mezinárodních vědeckých týmů má dlouholeté zkušenosti nejen s překážkami, které se mohou objevit při spolupráci a snahách o domluvu mezi introverty a extroverty, ale i s možnostmi, které se otvírají, když se tyto rozdíly vezmou v potaz, respektují se a vhodně využijí.

Kniha Sylvie Löhkenové Leise Menschen – starke Wirkung (v češtině vyšla pod názvem Síla introvertů, Grada 2013) se stala mezinárodním bestsellerem a sklidila velký mediální ohlas. Mnoha lidem v německy mluvících zemích i mimo ně pomohla pochopit onen „drobný rozdíl“ mezi introverty a extroverty.

Otázka introverze se tak stala důležitým společenským tématem, o němž se živě diskutuje a které zajímá mnoho lidí.

Autorka žije v Bonnu. Ráda se obklopuje dobrými knihami, lidmi, kteří mají více otázek než odpovědí, a klidným prostředím.

Kontakt:

intros-extros.com

youtube.com/user/LeiseMenschenTV

twitter.com/IntrosExtros

Život je road movie…

Šťastný introvert. Takový titul zavazuje. Obsahuje v sobě nevyřčený příslib, že i introvertní člověk můžete vést naplněný a úspěšný život a že mu k němu navíc mohou dopomoci právě vlastnosti a specifika spojované s introvertní osobností.

Tato kniha vám nabízí podněty, jak co nejlépe naložit se všemi těmi týdny, měsíci a roky svého života. Svůj účel splní tehdy, budete-li mít po jejím přečtení jasno v otázce, jaký život byste chtěli vést a jak můžete tohoto cíle dosáhnout, když vám dodá odvahu, abyste se podívali na své přednosti, vlohy a potřeby a nechali je rozkvést v to, co jednoho dne při ohlédnutí zpět budete považovat za nejvelkolepější film svého života.

Kdyby byl tento film road movie, kam by měla vaše cesta vést? Odpověď je snadná a složitá zároveň. Na jednu stranu máme na své životní pouti tolik volného prostoru pro seberealizaci jako nikdy dřív – nikdo nás nenutí jít ve šlépějích rodičů, ženy mají v našem kulturně-společenském prostoru stejné právní postavení a možnosti jako muži a zároveň jsme ve srovnání s jinými zeměmi dobře chráněni před opravdovou existenční nouzí.

Máme tedy naprostou svobodu při určování podoby svého života? To by bylo pěkné! Jenomže je tu i druhá stránka – právě kvůli naprosté bezbřehosti našich možností nám rozhodnutí připadají příliš těžká. Děti, nebo život bez závazků? Kariéra, nebo dostatek času na osobní záliby? Pracovat na volné noze, nebo se nechat zaměstnat? Kam cestovat? Kde bydlet? Co číst?

Tato kniha vám poskytne orientační body, které by vám měly ukázat možnosti volby a usnadnit rozhodování. Dodá vám odvahu uzpůsobit si svou tichou cestu co nejvíc podle sebe. Pomůže vám odhalit vaše touhy a zkusit si dosud nepoznanou svobodu. Ukáže vám vaše silné stránky, ale i typické překážky, které právě introvertům dávají nejvíce zabrat. A popisuje jemnou rovnováhu mezi stálostí a změnami.

Tato kniha rozhodně nemá ambici stát se učebnicí života ani žádným systematickým přehledem pokynů, co dělat (i když bych si sama kolikrát podobnou knihu přála, žádná taková neexistuje a ani existovat nemůže – a možná je to tak nakonec vlastně nejlepší…) Jde-li o tak pestré a rozmanité téma, jako je rozvoj osobnosti, nejsou seznamy úkolů příliš dobrým pomocníkem. Jen by vás omezovaly a bránily vám v rozletu. Proto na následujících stránkách najdete „pouze“ podněty a impulzy, které jiným uzavřeným lidem pomohly tyto možnosti rozvoje najít a využít. Některé z těchto osob v knize poznáte blíže – slavné i méně slavné introverty, které spojuje jedno: ušli zajímavou cestu a získali cenné zkušenosti, o něž se chtějí podělit. Díky tomu se z této knihy stal vlastně jakýsi švédský stůl. Volba je, milé čtenářky a milí čtenáři, pouze na vás; sami si můžete vybrat, co na vlastní cestě využijete jako ukazatel směru nebo proviant. Kromě toho tu najdete i poznatky několika centro- a extrovertních osobností – protože všichni přece víme, že nejvíc se toho můžeme naučit od těch, kteří jsou jiní než my.

V závěru každé kapitoly najdete odkazy na další zdroje zajímavých informací: knihy, videa, blogy nebo webové stránky. Díky tomu si budete moci snadno dát nášup, když vás nějaké téma obzvlášť zaujme a budete se toho o něm chtít dozvědět víc nebo kdybyste si k nějakému tématu raději chtěli informace poslechnout nebo prohlédnout než přečíst.

Nejlepší na tom je, že obzvlášť zajímavé to začne být poté, co knihu úspěšně zdoláte. Pak totiž přichází praxe – budete moci uskutečnit to, co vyhodnotíte jako správné. Sami pak zjistíte, že cílem rozhodně není hodit dosavadní život za hlavu a stát se přes noc úplně novým člověkem (i když i to se někdy přihodí). Mnohem zajímavější je, když vám objevené dostupné možnosti pomohou najít vaši osobnost a otevřou se vám dveře k dalšímu rozvoji. Dříve než si toto slovo přisvojil kosmetický průmysl pro svou křížovou výpravu proti vráskám, se tomuto procesu říkalo jednoduše: dozrávání.

Osobní dozrávání pro vás bude dost možná tou nejskvělejší cestou, na jakou se kdy vydáte. Máte k dispozici tenhle jeden jediný úžasný život s kombinací povahových rysů a vlastností, kterými v tomto spojení nedisponuje nikdo jiný. Tak jim dovolte rozkvést!

Užívejte si jízdu po ulicích svého života ve vlastním a jedinečném road movie. Z celého srdce vám přeji, aby na vás po cestě čekalo co nejvíc příjemných objevů a abyste nakonec dospěli do místa, kde se vám bude opravdu líbit.

Vaše Sylvia Löhken

PRVNÍ ČÁST
Zevnitř ven: Kým chcete být?

Kdo jsou tiší lidé?

„Jen v tichých vodách se zrcadlí hvězdy.“

– čínské přísloví

„Co, vážně tolik?“ ptá se mě španělská kolegyně, s níž jsem se potkala na konferenci. Podobně reaguje většina lidí, když slyší, že 30 až 50 procent populace tvoří introverti. A to všude na světě: Poměr je stejný v celkově spíše „tichých“ zemích, jako je Norsko nebo Japonsko, i v těch spíše „hlučných“, jako Brazílie nebo Nigérie. Evoluce extroverty ani introverty nijak neznevýhodnila ani z nich neudělala menšinu. Nejspíš to má své důvody.

Introverze a extroverze je pro člověka podobně důležitá a určující kategorie jako jeho pohlaví. Jde o rys, který nás hluboce ovlivňuje. Podobně jako při rozlišování lidí na ženy a muže se jedná o dvě velká „šuplata“, která sama o sobě nemají kdovíjak velkou výpovědní hodnotu, ale usnadňují nám základní orientaci. V tomto případě se však nebavíme o vnějších znacích, ale o naší vnitřní výbavě.

Slovo introvertní znamená „orientovaný dovnitř“, extrovertní (nebo též extravertní) naopak „orientovaný ven“. Toto odlišné zaměření se projevuje na řadě různých míst našeho mozku. Nic ale není černobílé a ani my nejsme buď stoprocentní introverti, nebo stoprocentní extroverti – každý z nás je určitou směsicí obojího a má vlastnosti jak introvertní, tak extrovertní. V jedné oblasti tedy můžeme být orientováni spíše dovnitř, v jiné naopak zase ven.

Většina lidí má o něco blíže k jedné nebo druhé straně. Na následujícím schématu je to naznačeno tím, že křivka rozložení je nejvyšší ve středu a směrem k okrajům škály postupně klesá.

Uprostřed stupnice se nacházejí takzvaní centroverti (označovaní též jako ambiverti), u kterých najdeme znaky introvertní a extrovertní povahy zastoupené zhruba rovnoměrně. Pokud se o této skupině budete chtít dozvědět více, věnovala jsem jí poměrně dost prostoru ve své knize Introverti a extroverti (Grada 2014).

Kde se skrývá vaše osobnost

Lidská osobnost se ukrývá především v naší hlavě. Proto asi příliš nepřekvapí, že se mozek introvertů a extrovertů liší: lidé „orientovaní dovnitř“ a ti „orientovaní ven“ využívají svou energii jinak. To se projevuje i na jejich „hardwaru“ – výbava introvertů a extrovertů je rozdílná hned na třech místech centrálního nervového systému.

O biologických rozdílech mezi introverty a extroverty jsem se již obšírně rozepsala dříve. Pokud jste četli některou z mých předchozích knih na toto téma (Löhken 2012b a 2016 /česky nevyšlo/, Síla introvertů, Grada 2013, Introverti a extroverti, Grada 2014), znáte již vše potřebné. Proto vás zde nechci nudit zbytečným opakováním. Ty z vás, kterým se mé dřívější knihy do ruky zatím nedostaly, bych ale zase nerada nutila k nákupu jen proto, aby se dozvěděli bližší informace k tomuto tématu. Následující odstavce jsou proto určitým kompromisem – obsahují popis základních rozdílů a závěrečnou „doplňující poznámku“. Tu si v případě zájmu můžete přečíst, není to ale nutné. Záleží jen na vás.

Klid a akce

Introverti vyžadují více klidu a regenerace. Potřebují se častěji stáhnout do ústraní, aby mohli dobře zpracovat vnější podněty a dojmy a odpočinout si. Jen zřídkakdy zažívají návaly emocí. Někdy potřebují více času na to, aby zareagovali, o to lepší a trefnější pak ale jejich reakce většinou bývá.

Extroverti naopak dokážou snáze a lépe zpracovávat vnější vjemy. Dokonce potřebují, aby se kolem nich stále „něco dělo“, a neměli tak příliš mnoho klidu. Ostatně ne nadarmo slovo „extrovertní“ znamená orientovaný navenek. Klid, rozjímání a vyčkávání jim zas tak moc neříkají. Místo toho rádi zkoušejí nové věci nebo mluví o tom, co zatím neznají. Z kontaktu s vnějším světem dokonce čerpají nové síly. Dokážou být neskutečně rozjaření, ale také k smrti zasmušilí – jejich duševní život je ve srovnání s introverty výrazně intenzivnější. Nadšení je každopádně extrovert…

Doplňující poznámka

Tyto vlastnosti introvertních a extrovertních osob souvisí s aktivní a klidnou částí našeho vegetativního nervového systému. Všichni sice máme obě tyto části, u každého mají ale jinou váhu.

Náš vegetativní nervový systém je svým způsobem autopilot: stará se o to, aby naše tělo mělo dostatek energie na všechno, co potřebujeme k přežití – tedy na pohyb, zažívání, na útok nebo útěk, ale i na udržování tělesné teploty, krevního tlaku nebo srdeční frekvence. Jen si zkuste představit, že bychom tohle všechno museli řídit vědomě…

Tenhle nepřehledný úkol náš vegetativní nervový systém zajišťuje pomocí dvou různých okruhů: prvním je sympatikus, druhým pak parasympatikus.

Sympatikus je zaměřen na výkon. Stará se o to, abychom se mohli rychle pohybovat, zrychluje náš srdeční tep a blokuje zažívání – rychlý běh a trávení těstovin, které jste zhltli k obědu, totiž nejdou dohromady. Místo toho si sympatikus bere potřebnou energii ve formě mastných kyselin z našich uložených rezerv. Což vlastně není vůbec špatné.

Parasympatiku se naopak někdy přezdívá „klidový nerv“. Pomáhá nám uvolnit se, odpočinout si a strávit přijatou potravu. Díky němu si dokážeme ukládat energii ve formě, ze které ji v případě potřeby umíme opět získat. Podobně jako sympatikus odpovídá za krátkodobé přežití, stará se parasympatikus o naše přežití dlouhodobé. Když se dostane „ke kormidlu“, zpomalí krevní oběh a naplno rozjede trávení.

Sympatikus a parasympatikus nemohou být aktivní současně. „Rychlý“ sympatikus se dostává ke slovu, když je potřeba vypořádat se s určitou stresovou situací – takové chvíle nejsou nic pro pomalý parasympatikus. Naopak dlouhodobě zdraví můžeme být jen v případě, když má parasympatikus dostatek příležitostí zajistit nám klid a regeneraci.

Vegetativní nervový systém aktivují dvě poměrně jednoduché chemické látky, kterým říkáme neurotransmitery: dopamin aktivuje sympatikus a acetylcholin naopak parasympatikus. Dopamin se stará o vnitřní a vnější pohyb, tedy o motorické podněty, ale také v nás probouzí zvědavost, chuť na změnu a touhu po odměně. Díky němu jednáme, podstupujeme rizika, víc mluvíme, jsme svěžejší, zdoláváme nové mety nebo hájíme ty již získané. Stručně řečeno jsme díky němu aktivní a vydáváme se vstříc novým břehům.

Dopamin říká: „Rychle, dej se do toho!“
Acetylcholin mu odpovídá: „Hlavně klídek a žádný spěch.“

Acetylcholin v parasympatickém systému dohlíží na to, abychom se měli dobře, když se obrátíme ke svému nitru a přejdeme do klidového režimu. Stará se také o náš pocit spokojenosti a podílí se na jiných příjemných věcech než dopamin: přemýšlení, paměti, soustředění, učení a pozornosti.

Dnes víme, že se u introvertů silněji projevuje parasympatikus. Reagují také citlivěji na dopamin, a proto mnohem snáze trpí nadměrnou stimulací vnějšími vjemy. Zároveň jejich nervový systém potřebuje poměrně delší dobu na předání podnětů.

U extrovertů má naopak navrch sympatikus; v nervových drahách jim koluje sice zhruba stejné množství dopaminu jako introvertům, ale měření ukázala, že dávka dopaminu v mozku extroverta je mnohem aktivnější.

Jestliže se introverti cítí spokojení, bývá to obvykle spíše působením parasympatického acetylcholinu.

Smysly a myšlenky

Druhý rozdíl se týká způsobu zpracovávání vnějších vjemů. Navenek orientovaní extroverti dostali ve srovnání se svými introvertními druhy do vínku výkonnou výbavu: svými smysly toho dokážou hodně vstřebat a nové vjemy a zkušenosti jim připadají příjemně vzrušující. Naopak ve chvílích, kdy se jim nedostává dostatečného množství vnějších podnětů, například při rutinních činnostech nebo v nudné společnosti, se u nich dostavuje neklid a podrážděnost. Vyloženě jim tedy svědčí spousta změn a každodenní svižné tempo.

To introverti mívají obvykle úplně opačné problémy. Těžko se vypořádávají se situacemi, kdy se toho na ně najednou nahrne až příliš. Občas také potřebují více času na přemýšlení a mohou navenek působit pasivně. Přitom mají v tu chvíli v hlavě víc než živo: o sto šest se tam přemítá, srovnává, učí, vzpomíná a řeší problémy. Myšlenky a pocity této složité vnitřní říše se mohou splétat do celých světů. Ale ani nuda není introvertům zcela cizí – obvykle ji zažívají, když jim téma, o němž mluví, přemýšlí nebo které mají zpracovávat, neposkytuje dostatek potravy pro mozek.

Doplňující poznámka

Všichni lidé mají mozek vybavený tak, aby mohli zpracovávat vnější vjemy, které přijímají prostřednictvím smyslů. Extroverti však mají v oblastech starajících se o příjem smyslových vjemů opravdu velkou kapacitu. Lze u nich prokázat měřitelně vyšší průtok krve. Proto je pro ně snadné vnímat a zpracovávat spoustu různých vnějších podnětů.

Naopak introvertům protéká těmi částmi mozku, které se specializují na přijímání smyslových vjemů, ve srovnání s extroverty krve výrazně méně. Vše se ale spravedlivě vyvažuje. Krev z mozku tichých lidí rozhodně nijak „nemizí“, jen proudí do jiných mozkových částí – konkrétně do mozkové kůry přední části mozku, oblasti zodpovědné za učení, rozhodování, vyhledávání vzpomínek a řešení problémů. Příroda zajistila spravedlivou rovnováhu! To ale neznamená, že jsou introverti při přemýšlení nutně rychlejší. Právě naopak – mají v mozku v pravém slova smyslu „delší vedení“, díky čemuž musí vzruchy překonávat delší vzdálenosti.

Jistota a odměny

Introverti bývají často obezřetní a uvážliví lidé. Než podstoupí riziko, vše si nejprve důkladně promyslí a bedlivě se soustředí na to, co se kolem nich děje. Zjištěné poznatky si pak pečlivě vyhodnocují. Tyto sklony jsou dobrým základem pro některé z hlavních silných stránek introvertů, například pro dobrý pozorovací talent, schopnost naslouchat, důkladně věci promýšlet nebo umění vcítit se do druhých. Proto introverti působí na druhé obvykle jako spolehliví a důvěryhodní lidé. Nové a nečekané u nich ale zároveň vyvolá stres mnohem snáze, než je tomu u extrovertů. Na druhou stranu introverti v takové míře nepodléhají vnějším vjemům – symboly společenského postavení nebo klasické budování kariéry pro ně často bývají až podivuhodně málo atraktivní.

Naopak extroverti jsou vnímavější vůči atraktivním podnětům. Riziko a neznámé situace jsou voda na jejich mlýn, často mají rádi drahé věci a předměty fungující jako symbol společenského postavení, milují překvapení a nové zážitky. Za volantem ferrari najdete spíše extroverta než introverta. Extroverti častěji podlehnou vidině odměny nežli introverti a pro její zisk se neváhají klidně pustit i do velmi neobvyklých věcí. Když se extroverti vydají za lákavými cíli, mívají občas sklony podcenit rizika nebo přecenit své schopnosti. V náročných a stresujících situacích si ale dokážou snáze zachovat chladnou hlavu a reagovat pružněji.

Doplňující poznámka

V té části našeho mozku, kde se zpracovávají emoce, tedy v takzvaném limbickém systému, hraje jednu z hlavních rolí ve velkém divadle pocitů orgán mandlovitého tvaru zvaný odborně amygdala. Jedná se o jakési centrum obezřetnosti, jehož úkolem je vyhodnocovat rizika. Když amygdale něco připadá nebezpečné nebo riskantní, začne bít na poplach a přepne tělo do režimu zvýšené pohotovosti.

Amygdala v mozku introvertních osob reaguje na podněty z okolního prostředí ve srovnání s extroverty citlivěji. Právě proto introverty snáze stresuje nové a dosud nepoznané a jsou vnímavější vůči rizikům.

Také extroverti mají v limbickém systému jednu mimořádně citlivou oblast: centrum odměn nebo též potěšení (pro milovníky latiny: nucleus accumbens). V téhle oblasti velkého divadla emocí se rodí mimo jiné pocity štěstí. Ty si sice užívají i introverti, ale praktické pokusy ukázaly, že u extrovertů reaguje centrum odměn na podněty z okolního prostředí výrazně silněji.

Chcete-li vědět, jste-li spíše extrovert, nebo naopak introvert, najdete na mých webových stránkách test, který vám to rychle prozradí: www.intros-extros.com/online-test/. Nebudete potřebovat žádné heslo ani nemusíte prozrazovat své jméno nebo e-mailovou adresu.[1]

[1] Test je k dispozici pouze v němčině a angličtině, pozn. překladatele.

Co nám v životě dává pocit štěstí?

„Štěstí je lehká děva.“

– Heinrich Heine, německý prozaik a básník (1797–1856)

Ve virtuálních i kamenných obchodech najdeme stohy a stohy literatury, která nám má pomoci najít kýžené štěstí. Vzato čistě neurobiologicky, šťastní se cítíme, když naše tělo vylučuje koktejl různých hormonů a neurotransmiterů: zejména serotonin, noradrenalin a dopamin, který jsme poznali již dříve.

Mohlo by se zdát, že díky aktivnějšímu centru odměn a vyšší hladině dopaminu mají extroverti ve srovnání s introverty větší „talent“ pro vnímání pocitů štěstí. A budeme-li pocit štěstí definovat jako stav euforie, je na tom i něco pravdy: introverti se vlivem chemie svého mozku do rozjařených a euforických stavů dostávají relativně výjimečně. Naštěstí je ale štěstí mnohem víc než jen pocit nebesky blažené rozjuchanosti, kdy všechno vidíte růžově, toužíte obejmout celý svět a nic vás nerozhází.

Žádné objektivní měřítko štěstí neexistuje. Proto nemáme ani možnost srovnání. Je introvert, který si se šálkem čaje v ruce čte knihu u krbu, méně šťastný, nebo naopak šťastnější než extrovert, který v hroznu kamarádů hlasitě výská na horské dráze?

Oba tyto příklady ukazují jednu klíčovou vlastnost štěstí: vždy je otázkou konkrétního okamžiku. Žádný člověk na světě se ráno nebudí s pocitem štěstí, neprožije šťastný celý den a nejde si večer šťastný lehnout. (A ruku na srdce: Kdyby někdo takový existoval, chtěli byste ho poznat?)

Někteří vědci dokonce tvrdí, že štěstí je v našem životě vlastně tak trochu vedlejší produkt, který se dostavuje pouze čas od času. A vždy nakrátko. Po chvilkovém pocitu štěstí se vracíme do normálního stavu, nebo dokonce začneme být nešťastní, záleží na okolnostech.

Dva druhy štěstí

Téma štěstí je tak zásadní, že pro lepší představení druhého, opravdového druhu štěstí bych vás teď ráda vzala na malý výlet za Aristotelem, praotcem filozofie štěstí. Právě on se při úvahách na toto téma jako první osvobodil od balastu politiky a náboženství a začal se orientovat na člověka jako jednotlivce. Štěstí by podle něj mělo být „proveditelné“ pomocí toho, jak myslíme a jednáme. Na těchto základech Aristoteles už před více než 2300 lety ve své Etice Nikomachově postuloval základní teze otázek, které zůstávají dost aktuální až dodnes: Co je to dobrý život? Jak se člověk stává šťastným? Je očividné, že se tématem štěstí lidstvo zaobírá již delší dobu.

Existují dva druhy štěstí a dvojí chápání šťastné blaženosti: zaprvé je to štěstí z potěšení, zadruhé pak štěstí ze zdárně vedeného života.[2] Štěstí z potěšení je vázáno na pocity a události: je třeba vyhýbat se bolesti a dopřávat si co nejvíce slastí a rozkoše. Dnes víme, že pocity štěstí pramenící z pozitivních událostí (nová láska, pořádné zvýšení platu, plánované dítě, výhra v loterii) rovněž poměrně rychle odeznívají. Peníze samy o sobě člověku dlouhodobé štěstí nepřinášejí. Odezní nejpozději ve chvíli, kdy zjistíme, že soused vydělává ještě víc než my…

Aristoteles konstatuje, že ke štěstí nám dopomáhá něco jiného: to, jakým způsobem vedeme svůj život. Nazývá to „správným konáním“. Vymezení přesného obsahu tohoto spojení pak už nechává na každém z nás. Nabízí ale všeobecné indicie toho, co se počítá. Zde je jejich přehled:

Štěstí podle Aristotela: zdárné vedení života

1.Ve svém konání respektujte vlastní silné stránky a vlohy.

2.Vytyčujte si cíle, které jdou za hranice vašeho vlastního životního štěstí. Měli byste prospívat i druhým, nejednat čistě egoisticky, nýbrž sloužit jakémusi vyššímu smyslu – tedy být prospěšní druhým nebo nějaké dobré věci.

3.Dělejte to, co je podle vás dobré, správné a co stojí za to. Dnes to označujeme pojmem „intrinzická motivace“. O ní hovoříme v případech, kdy očekáváte ještě něco dalšího, co leží za cílem vašeho jednání.

Příklad: Někomu pomůžete, a cítíte se proto dobře. Nebo: založíte start-up, abyste mohli realizovat svou představu toho, jak by měla fungovat úspěšná firma.

4.Sami si určete, jaké konání považujete za správné, co pro vás má význam a smysl. Svobodně a na vlastní odpovědnost. Konání z donucení štěstí nepřináší, stejně jako nutnost přizpůsobovat se druhým. Mnoho indicií naznačuje, že emoční prožitky jsou větším zdrojem štěstí nežli hmotné statky. Co to znamená? Třeba to, že letní výlet s přáteli vám ke štěstí pomůže spíš než nákup krásného piknikového koše.

Aby se dostavily okamžiky štěstí a spokojenosti, musíme dělat něco, co má z našeho pohledu hluboký smysl. Šťastnými nás nečiní vnější události, nýbrž strategie a postoje, s nimiž vnější události prožíváme. Přesto si – podle Aristotela i obecně – můžeme dopřávat radost. Ta se však nachází na zcela jiné rovině, nežli je tomu u záchvěvů štěstí vznikajících uspokojováním touhy. Jak je patrné ze čtyř výše uvedených principů, nepředstavují radost a potěšení v souvislosti s otázkou vedení zdárného života cíle našeho snažení, nýbrž přirozené vedlejší účinky smysluplného života podle vlastního niterného přesvědčení.

Je dobře, že nejsme neustále šťastní.

Mezi námi introverty si můžeme dovolit konstatovat skutečnost, která nebude nijak zvlášť stimulovat naše centrum odměn: Je velmi dobře, že nejsme stále šťastní. Proč? Protože fáze, kdy jako lidé rosteme a zrajeme, najdeme právě ve chvílích, kdy na svět nepohlížíme zrovna vesele a spokojeně nebo kdy procházíme krizí. Stará čínská moudrost praví, že „draci stoupají jen proti větru“ – a totéž zjevně platí i pro náš duševní rozvoj.

Mnoho mimořádných osobností se v životě muselo potýkat s velmi nepříznivými podmínkami. Albert Schweitzer vybudoval svou nemocnici v džungli. Viktor Frankl rozvíjel své myšlenky na téma dobrého a smysluplného života v koncentračním táboře. Matka Tereza žila v Kalkatě s těmi nejchudšími z nejchudších. Lidé žijící pouze radovánkami dokážou v podobných osudech najít jen pramálo štěstí – a přesto právě ti, kteří v životě musí nebo se rozhodnou jít strastiplnou cestou, prožívají zároveň obzvlášť šťastná období.

Z teorie do skutečného života: Termanova studie

Tolik obecné úvahy na téma štěstí. Kam by ale měla cesta za dobrým životem konkrétně směřovat? Existují různé koncepty toho, jak můžeme svůj život rozvíjet. Mnoho jich souvisí s určitým světonázorem nebo životní situací, a vychází tedy z jistých základních předpokladů. Vezměte si třeba otázku „Jak zní recept na úspěšný život?“ a představte si, že ji položíte dalajlámovi, muslimskému uprchlíkovi nebo vrcholné americké političce Hillary Clintonové, která vyznává metodistickou filozofii. Jejich odpovědi by se pravděpodobně v mnoha ohledech lišily.

Naštěstí se najdou vědci, kteří jsou ochotni pustit se do mravenčí práce, aby nám v tomto směru mohli přispěchat na pomoc. Dlouhé roky pozorují větší skupinu dobrovolníků zapojených do studie a hledají objektivní data vypovídající o vnímání zdařilého života. Dvě z těchto dlouhodobých studií bych vám ráda představila: konkrétně studie Termanovu a Grantovu.

Termanova studie je vůbec nejstarší dlouhodobá studie v psychologii. V jejím rámci se zkoumaly životní dráhy 1500 zvlášť nadaných osob narozených kolem roku 1910 v Kalifornii. Stanfordský psycholog Lewis Terman, původce Stanford-Binetova testu inteligence, nepochybně disponoval jednou z předností introvertů: vytrvalostí. Celých 35 roků totiž u svých probandů osobně zaznamenával jejich vývoj a po jeho smrti se tohoto úkolu zhostili jiní.

Studie z různých důvodů vyvolala kritické reakce, zejména kvůli svým značně rozporuplným postulátům v otázkách dědičnosti, ale i s ohledem na výběr účastníků, kteří pocházeli výhradně z rodin, jejichž ekonomické a společenské postavení se pohybovalo vysoko nad americkým průměrem. Není tedy zřejmé, zda pozdější úspěchy účastníků studie lze přičítat jejich IQ, nebo příznivému prostředí, v němž vyrůstali. Pomineme-li však otázky nadání a jeho příčin, lze z Termanovy studie odvodit velmi zajímavé závěry.

Terman vypracoval řadu otázek zkoumajících osobnost účastníků. Jak rozumné je dané děcko? Je veselé? Chodí rádo na oslavy? Hraje si raději v domě, nebo venku? Odpovědi na tyto a podobné dotazy jsou k dispozici pro více než 1500 osob – což nám umožňuje položit si otázku důležitou pro naše téma: Souvisí nějak dlouhý a zdravý život s osobnostními rysy?

Data shromážděná autory studie nabízí odpovědi, které jdou mnohem dále než za konstatování prostého „ano“. Výsledky přitom ukázaly, že nejdůležitějším osobnostním rysem pro dlouhý život je (ta-dá!): svědomitost.

Psychologové Howard Friedman a Leslie Martin z Kalifornské univerzity (Riverside) na základě informací shromážděných v rámci Termanovy studie zjistili, že vytrvalost a svědomitost mají výrazný pozitivní vliv nejen na délku, ale i na kvalitu života.[3] Vytrvalost, svědomitost a dobrá organizovanost mají na úspěch větší vliv než inteligence. Studie poskytuje řadu důkazů, že ona tak nudně znějící vlastnost „svědomitost“ s sebou přináší mnoho pozitivního. Howard Friedman a Leslie Martin pomocí dat z Termanovy studie ukazují, že svědomití lidé vyhledávají zdravější životní situace a vztahy. Své závěry shrnují takto:

„U svědomitých lidí můžeme pozorovat nejen zdravější návyky a zdravější mozkové struktury, ale mívají též šťastnější manželství, lepší přátelství a nacházejí se ve zdravějších pracovních situacích.“ [4]

Kdy je život zdařilý? Grantova studie

Na Harvardově univerzitě v Cambridge/Massachusetts sledují vědci už asi 80 let celkem 268 absolventů Harvardu z ročníků 1939 až 1944 – a sice od absolutoria až po odchod na odpočinek. Grantova studie patří k největším a nejstarším na celém světě a ještě stále není ukončena. Za zrodem tohoto obřího vědeckého projektu přitom stojí stěžejní otázka, která přesně vystihuje to, co zajímá i nás: Jak vypadá naplněný a zdařilý život?

Autorům studie bylo jasné, že spolehlivé odpovědi na tuto nelehkou otázku musí být statisticky podložené a obstát i vůči kritické vědecké oponentuře. Proto od začátku zvolili velmi náročný postup: Studie zkoumá nejen tělesné a duševní zdraví účastníků, ale i jejich spokojenost. V pravidelných odstupech – nejdéle po dvou letech – participující absolvují důkladný rozhovor s psychology. Po pěti letech pak dochází na pravidelné lékařské prohlídky. Několikrát ročně zároveň vyplňují podrobné dotazníky. Právě díky této provázanosti a všem dostupným pohledům je Grantova studie tak mimořádná: poskytuje spolehlivou a obsáhlou kombinaci lékařských, psychologických a sociologických podkladů.

Účastníci studie mají navenek mnoho společného: jedná se vesměs o bílé Američany mužského pohlaví, kteří se absolvováním Harvardu zařadili mezi intelektuální elitu a dosáhli velmi prestižního společenského postavení. Vzhledem k tomu, že neexistuje jiný zdroj podobně obsáhlých a kvalitních dat sbíraných tolik let, využívá řada vědců studii dodnes.

Co je tedy ale zdařilý život? Studie na tuto otázku předkládá následující odpověď:

Podmínku dobrého a naplněného života splňuje ten, kdo je ve stáří zdráv na těle i na duchu a zároveň je spokojený. Zohledňuje se přitom jak vlastní hodnocení, tak i názor lékařů a psychologů.

Tato definice sice konkretizuje představu zdařilého života, ale těžko se vám asi bude chtít čekat až do prvních let důchodu, abyste podle tohoto měřítka mohli posoudit i svůj život. Další a ještě zajímavější otázka proto zní: Jak přesně dosáhli účastníci studie naplněného, zdařilého života?

O naplněném životě může hovořit asi 25 procent mužů, kteří se na výzkumu podíleli. Data shromážděná v rámci studie nám přitom nabízí jasné indicie, jak se jim to podařilo. Některá kritéria jsou víceméně očekávatelná: Je lepší, když člověk přes míru nepije a nekouří. Má-li se nám dobře dařit i ke stáru, nijak zvlášť nám v tom nepomůže nadváha. A také se samozřejmě hodí, když si čas od času dopřejeme alespoň trochu víc pohybu než výlet z pohovky k ledničce.

Kromě toho tu ale nalezneme i výsledky o poznání zajímavější. George Vaillant, který studii vede už od roku 1967, v rozhovoru pro deník Süddeutsche Zeitung[5] konstatoval: „Štěstí souvisí spíše s elegancí než blahobytem. Patří k němu jistý pořádek v našem okolí a životních poměrech, no a samozřejmě též lidé, které milujeme a kteří milují nás.“

Takto na první pohled to zní velmi abstraktně. Jak přesně bychom toho měli dosáhnout? Orientovat se můžeme podle tří klíčových poznatků, ke kterým studie dospěla. První z nich Vaillant přesně vystihuje v rozhovoru pro německý časopis Spiegel[6]: „Zdaleka nejdůležitější je mít určité pouto. Nemusí se přitom jednat o vztah s životním partnerem, ale spíše o základní vazbu k druhým lidem.“

K těmto vazbám patří mimo jiné dětství prožité po boku pečujících rodičů a těsný vztah se sourozenci, ale i stabilní partner a dobří přátelé. Usilujete-li o naplněný život, měly by citlivé vztahy se členy rodiny a přáteli na vašem žebříčku zaujímat přední místo. Pečujte o své kontakty a dobré vztahy – a rozvíjejte svou dovednost navazovat je a udržovat!

Introverti jsou, stejně jako extroverti, tvorové společenští. Liší se jen jejich pojetí tohoto společenství: Introverti tradičně preferují hlubší kontakty s menším počtem osob a komunikaci založenou na důvěře místo méně závazných vztahů s větším počtem lidí.

Druhý klíčový poznatek zní: Šťastní či nešťastní nejsme kvůli vnějším okolnostem. Mnohem významnější roli hraje, jak s nimi naložíme. Jinak řečeno: Mnohem lepší vyhlídky na spokojený život mají lidé adaptabilní, kteří se dokážou přizpůsobit a i obtížné okolnosti berou jako příležitost naučit se něco nového, co později budou moci využít pro své dobro.

Zejména pro introverty je přitom důležité jedno: Neužírat se problémy. Studie jasně ukazuje, že když v sobě problémy dusíme, utápíme se v nich a rozebíráme je horem dolem až do aleluja, je to zaručená cesta ke zdravotním trablům. Navenek orientovaní extroverti mají naopak tendence ulevovat si od frustrace tím, že ji ze sebe dostanou ven – čímž zase trpí lidé v jejich okolí.

Třetí poznatek se týká toho, jak nakládáme se svými pocity. Lidé, kteří vedou zdařilý život, dokážou své pocity usměrnit tak, aby neškodily jim ani druhým. Frustraci regulují například sportem.

Výsledky obou studií o zdařilém životě jsou dále stručně shrnuty formou zjednodušeného receptu:

Termanova studie: Pět doporučení pro dlouhý a dobrý život

1.Buďte vytrvalí.

2.Buďte přemýšliví.

3.Buďte svědomití.

4.Kultivujte svou dobrou organizovanost.

5.Netrapte se, když třeba nemáte IQ Alberta Einsteina. První čtyři vlastnosti jsou pro úspěšný život mnohem důležitější.

Grantova studie: Doporučení pro naplněný a zdařilý život (definovaný jako život zdravý a spokojený)

1.Neholdujte tabáku ani alkoholu a udržujte si normální váhu. Pravidelně si dopřávejte pohyb.

2.Pečujte o své kontakty s druhými. S partnerem, dětmi, příbuznými a přáteli si utvořte vazby, které budou fungovat na bázi důvěry.

3.Okolnosti, které vás potkají, berte jako ponaučení – i když třeba budou obtížné. Získané poznatky pak dále využívejte.

4.Stůjte si za svými pocity, ale usměrňujte je tak, aby neškodily ani vám, ani lidem ve vašem okolí.

Ještě jednou si tenhle recept na spokojený život – půlstránku, za níž se ukrývá mnoho a mnoho let vědeckého bádání – v klidu prohlédněte. Nezaujalo vás něco? Já jsem si při tomhle pohledu s úžasem uvědomila: silné stránky introvertů podstata, obezřetnost, analytické myšlení a vytrvalost jsou nejlepším předpokladem pro cestu do další smysluplně vyhlížející stanice jejich osobnostního rozvoje.

A i když introverti nepropadají bezbřehé euforii, jakmile mistrovsky zvládnou určitou zastávku ve svém životě, podstatné je ve skutečnosti něco úplně jiného. Kdo se stále pohybuje kupředu, protože od života něco očekává, pohybuje zároveň také něčím ze svého světa. A zdařilý život má s tímto druhem pohybu mnoho společného: neustále se vyvíjí.

V tomto okamžiku se však ke stálosti tíhnoucí introvert neubrání další otázce: Není pro náš rozvoj někdy prospěšnější zůstat raději na určitém místě? A kdy je potom lepší pohyb? Na tyto otázky se zaměříme v následující kapitole.

[2] V odborné filozofické terminologii se těmto dvěma druhům štěstí už od Aristotelových dob říká štěstí hédonistické a eudaimonické. Pojem eudaimonie, doslova „(stav) dobrého ducha“, označuje blaženost, která se rodí ze ctnostného života respektujícího etické a mravní zásady, jenž vede k vyrovnanému stavu mysli.

[3] Německou verzi jejich práce naleznete v seznamu literatury pod heslem Friedman a Martin (2012), česky vyšlo jako: Žít dlouho a dobře. Eugenika 2016.

[4] Friedman a Martin (2012), s. 45.

[5] Viz http://sz-magazin.sueddeutsche.de/texte/anzeigen/39739/Der-weite-Weg-zum-Glueck.

[6] Viz http://www.spiegel.de/gesundheit/psychologie/grant-studie-wie-ein-zufriedenes-leben-gelingt-a-851729.html.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šťastný introvert.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.