Ukradené štěně

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Peroutková

Ukradené štěně – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Albatros

Ivana Peroutková

Ivana Peroutková

Ilustrovala Nanako Ishida

Albatros

© Ivana Peroutková, 2018

Illustrations © Nanako Ishida, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-00-05259-5

ISBN e-knihy 978-80-00-05330-1 (1. zveřejnění, 2019)

Frantík se představuje potřetí

Možná ho už znáte. Frantík je osmiletý kluk a chodí do třetí třídy. Zatím příliš nevyrostl, při tělocviku stojí poslední v řadě. Zato hlavu má plnou nápadů a fantazie. Vždycky vymyslí něco zvláštního, a navíc umí vyřešit lecjakou záhadu. Dokonce i opravdový detektivní případ!

O prázdninách malý detektiv objevil vzácnou porcelánovou cukřenku, kterou někdo ukradl ze zahradního stolu tety Emilky. A na podzim odhalil dva lupiče, kteří vykradli malé starožitnictví na náměstí.

Ta poslední krádež otřásla celým městečkem. Policie byla tenkrát naprosto bezradná a pan starožitník Jan Pěnkava si v krámku tiše zoufal. Naštěstí se do případu zapojil Frantík.

V pátrání mu pomohli dva nejlepší kamarádi – spolužák Matěj a jeho o rok mladší sestra Zdíša. Dětem poradil i bezvadný sochař Ondřej Pitrman. Ovšem k dopadení zlodějů nakonec přispěl hlavně Frantíkův milovaný pes, čtyřměsíční vlčák Kazan.

Mimořádná událost způsobila obrovský rozruch. Obyvatelé městečka o ničem jiném nemluvili. Též redaktor místních novin požádal malého detektiva o rozhovor. A tehdy Frantík řekl: „Bez kamarádů a Kazana bych zloděje nevypátral.“

„To je krásná a vznešená myšlenka,“ přikývl uznale pan redaktor.

„Prosím, a napište, že mám Kazana strašně moc rád,“ přál si Frantík.

„Samozřejmě,“ slíbil ochotně redaktor. „A děkuji za zajímavý rozhovor.“

Frantíkovi rodiče byli na synka velice pyšní. Tatínek, vyhlášený čalouník František Lebeda, při čtení rozhovoru dojatě zaslzel. Maminka článek pečlivě vystřihla a schovala na památku. Byla na synka hrdá. Zároveň se o něj však bála. Potají doufala, že se pátrací dobrodružství nebude opakovat.

A přece se znovu stane něco naprosto neuvěřitelného. Něco, co malého detektiva donutí pátrat jako nikdy předtím. A proč? Protože tentokrát bude okraden přímo samotný Frantík.

První sníh, první stopy a vánoční trh na náměstí

Všechno začalo druhý týden v prosinci. Jednoho nedělního rána se Frantík probudil a sotva otevřel oči, spatřil, jak se za oknem snášejí sněhové vločky.

„Sněží! Sněží!“ vykřikl Frantík a honem vyskočil z postele a hnal se k oknu.

Celý dvůr zářil bělostí. Taky tatínkova čalounická dílna, která stála na konci dvora, byla zasněžená. I střechu psí boudy pokryla sněhová nadílka. Ale Kazan ve sněhu dováděl, jako by ho vůbec nestudil. Vyskakoval a vyhazoval čumákem sněhové spršky do vzduchu. Až se najednou zastavil a zadíval se k nebi. Jako by se divil, co odtamtud vlastně padá.

Vždyť on se narodil v létě a vidí sníh poprvé, uvědomil si Frantík. Vzápětí si ale pomyslel, jak pes od prázdnin povyrostl. Tlapky mu zesílily, čumák se protáhl a huňatá srst zhoustla. Nebyl už tak roztomilý jako malé štěně. A přesto se Frantíkovi zdál čím dál krásnější.

Chlapec otevřel okno a do mrazivého povětří zavolal: „Kazane! Kazánku! To je sněhu, viď. Počkej na mě! Půjdeme na procházku!“

Jakmile se Frantík v kuchyni nasnídal, teple se oblékl, seběhl schody na dvůr a vyrazil se psem ven. Za brankou zaváhal. Když zahne doleva, dojde na náměstí, kde je vánoční trh a kde může v podloubí zazvonit na Matěje a Zdíšu. Ale když zabočí doprava, dostane se za město na zasněženou planinu.

Chlapec se nejdřív rozhodl pro planinu.

Tady bylo nádherně! Sníh přestal padat a na modrém nebi vysvitlo sluníčko. Zasněžená planina se třpytila jako stříbro. A všude takové ticho. Jako bych se ocitl někde na severním pólu, napadlo Frantíka. Docela sám, jen já a Kazan, zasnil se Frantík, protože on rád snil. A už si představil iglú, eskymácké obydlí vystavěné ze sněhových a ledových kvádrů. Nato v duchu uviděl bílé medvědy, polární lišky a ojíněné parohaté soby. A ještě si představil sněžné tuleně mručící na zamrzlých krách, než jejich mohutná těla vklouznou do ledového oceánu.

Ale tulení mručení pomalu doznělo a chlapec se opět zahleděl na bílou pláň. Nic víc kolem nebylo. Jen v dálce v údolí zamrzal rybník a za ním se zvedal zachumelený les.

Frantík se vydal kupředu. Poslouchal, jak mu sníh měkce křupe pod nohama. Přitom pozoroval Kazana, který ve sněhu pobíhal sem a tam. I psí stopy kličkovaly pláň křížem krážem. A tu se chlapec otočil a spatřil rovnou čáru vlastních stop.

To je zvláštní, uvažoval Frantík. Stopy ve sněhu jsou vlastně nejnápadnější otisky. Pokud tudy někdo půjde třeba za hodinu, jistě mě podle stop může sledovat. A patrně pozná, že ty menší stopy patří psovi.

Chlapec se sklonil a pozorně si Kazanovy otisky tlapek prohlížel. Chtěl si je zapamatovat, ačkoliv sám přesně nevěděl proč. Snad že mu připadaly velice pozoruhodné. A pak Frantík učinil něco nečekaného. Zul si jednu zimní botu, vysvlékl ponožku a statečně zabořil bosé chodidlo vedle psí stopy.

Uf, to byla ledárna! Ale Frantík vydržel a s uspokojením obě stopy porovnával. To se někdo podiví, až tyhle dvě stopy spatří, usmál se. A když se obul, začal se s Kazanem honit, dokud sebou blaženě neplácl do sněhu.

Dopoledne na pláni rychle uběhlo. Frantík se psem pospíchal zpátky do města, aby ještě spatřil starobylé zasněžené náměstí s vánočním trhem.

Vypadalo to tu kouzelně. V podloubí visely větve jehličí s kulatými zlatými ozdobami. Uprostřed náměstí přibyly k stánkům další dvě ohrádky! V jedné se procházely ovce, kterým na krku cinkaly kovové zvonečky. Zatímco v druhé ohrádce tiše postávali dva oslíci. A o několik metrů dál stál velký vyřezávaný betlém.

Frantík se nemohl vynadívat. Docela zapomněl na stopy ve sněhu. Teď myslel jen na Vánoce. Najednou se tolik těšil, až přijde Štědrý den. Co asi dostane pod stromeček? Jaký dárek si nejvíc přeje?

Vtom na náměstí zastavil vůz, který přivezl vánoční smrk. Obyvatelé městečka nadšeně ukazovali: „Podívejte! Panečku, ten bude asi hodně vysoký! A víte, že v pět hodin odpoledne se strom rozsvítí?“

„Jupí!“ poskočil si Frantík a ihned zamířil k podloubí, kde zazvonil na Matěje a Zdíšu.

„Haló, kdo je tam?“ ozvala se ve sluchátku Zdíša.

„To jsem já, Frantík,“ vychrlil kamarád. „Zrovna dorazil vánoční smrk a v pět hodin ho rozsvítí!“

„Tak se u toho stromu sejdeme? Třeba ve tři čtvrtě na pět?“ navrhla Zdíša.

„Bezva,“ souhlasil Frantík. „Ve tři čtvrtě na pět u stromu.“

„A jak se Kazánkovi líbí sníh?“ zeptala se Zdíša.

„Hrozně moc,“ zasmál se Frantík. „Byli jsme na procházce na pláni. Vůbec ho nestudí a pořád si s ním hraje.“

„Jé, to je sladkej ňufínek,“ pronesla něžně Zdíša.

Nato se ozval vážnější Matěj: „Ahoj, Frantíku! Ta Zdíša zase přehání. Nevadí ti náhodou, že říká Kazanovi ňufínek?“

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou Frantík. „On sice vyrostl a jako ňufínek nevypadá, ale mně to nevadí.“

„Takže ve tři čtvrtě na pět u stromu?“ zopakoval Matěj.

„Prima,“ potřásl hlavou Frantík a kamarádi se rozloučili.

Věžní hodiny na radnici ukazovaly přesně dvanáct a Frantík si musel pospíšit domů na oběd. Ale už se nemohl dočkat, až se na náměstí vrátí. Kdyby jenom tušil, co strašného se mu tam odpoledne stane.

Co se stalo před pátou hodinou

Doma na Frantíka čekalo ještě dost povinností. Po obědě si napsal domácí úkoly, pak vynesl koš s odpadky a nakonec se pustil do zametání tatínkovy čalounické dílny. Na podlaze tu vždycky zůstala spousta odstřižků a pokroucených hřebíků. A jak Frantík smejčil s koštětem, rádio na okně vyhrávalo vánoční koledy.

„Půjdem spolu do Betléma, du-daj, du-daj, du-dajdá…“ zpíval si Frantík při práci.

Sotva koleda v rádiu dozněla, nějaká paní vyprávěla, že Vánoce jsou nejkrásnější svátky roku. Říkala, že jsou časem naděje.

Proč jsou časem naděje? nechápal Frantík.

Ta paní ovšem vysvětlila, že o Vánocích se Panně Marii narodil Ježíšek, Syn boží, a všichni lidé doufali, že jim přinese hodně lásky, zdraví a štěstí.

Vždyť já tohle všechno mám! poskočil si Frantík. A mám toho mnohem víc. Mám Kazánka! Mám nejlepší kamarády! A v pět hodin se na náměstí rozsvítí vánoční strom!

Vtom v rádiu ohlásili čtyři hodiny. Čtyři hodiny, a venku za oknem už je skoro tma. Frantík honem vysypal lopatku do velkého proutěného koše a otevřel dveře na dvůr.

„Vydrž! Za chvíli půjdeme,“ poplácal chlapec štěně po zádech a vběhl do domu.

Za pár vteřin Frantík upaloval úzkou chodbičkou do pokojíčku.

„Kam letíš?“ volala maminka z kuchyně, kde pekla vánoční cukroví.

„Jdu na náměstí, abych viděl, jak se rozsvítí ten vánoční strom,“ připomněl Frantík, zatímco si navlékal teplý svetr.

„Nerozsvítí ho až v pět?“ zasmála se maminka.

„Já vím,“ houkl Frantík. „Ale ve tři čtvrtě na pět se tam sejdeme s Matějem a Zdíšou. A předtím se chci podívat do stánků a na betlém a na osly a ovečky.“

„Vezmeš s sebou Kazana?“ zeptala se maminka.

„Jasně že vezmu,“ odpověděl Frantík.

„A myslíš, že zvládneš koupit jmelí?“

„Jasně že zvládnu,“ zazubil se Frantík.

Chlapec dostal drobné a schoval si je do kapsy bundy. Dal mamince pusu, popadl vodítko a seběhl na dvůr.

Jak byly tyhle Vánoce krásné! Na setmělém nebi vysvitly modré hvězdy a dole zářil bílý sníh. A jak se Frantík s Kazanem blížili k náměstí, i odtamtud zněly koledy. Vánoční trh byl už plný lidí a uprostřed stál dosud neosvícený vysoký ozdobený smrk.

A tu prodavač z jednoho stánku hlasitě zvolal: „Jmelí! Jmelí! Pojďte si koupit jmelí!“ Načež se zadíval na Frantíka: „Chlapče, nechceš mamince donést jmelí?“

„Chci,“ přikývl Frantík.

„Jaké si přeješ? Zelené, pozlacené, nebo postříbřené?“ ukázal prodavač na zavěšené větvičky s drobnými lístky a kuličkami.

„Jé, to já nevím,“ zarazil se Frantík.

Každá barva se mu líbila, jenže jakou si přála maminka? Zapomněla mu to říct, anebo si mohl vybrat sám?

„Já si to ještě rozmyslím,“ pokrčil rameny Frantík.

„Jen přijď. A neboj se, že se některá z barev vyprodá. Schovám ti všechny tři,“ slíbil prodavač.

„Děkuju,“ povídá Frantík a dál se okouzleně procházel mezi stánky.

Bylo tu tolik lákavého zboží: barevné plechovky s čajem, vzácné kameny, voňavé svíčky, průsvitně duhová mýdla nebo vesele pomalované hrnečky a misky. Ale prodavači taky nabízeli všelijaké náramky a přívěsky zavěšené na kožené šňůrce.

Co kdybych mamince koupil k Vánocům šperk? napadlo Frantíka. A co tatínkovi? A co tetě Emilce? A po čem nejvíc toužím já? ptal se opět sám sebe Frantík.

Ale to už se ocitl před ohrádkou s ovcemi. Rád by si je pohladil, jenže ovečky zrovna stály u krmelce. Netečně, jakoby zadumaně přežvykovaly seno a malý chlapec se psem je vůbec nezajímal.

Frantík tedy přešel k oslíkům, a když je pohladil po hlavě, popošel k vyřezávanému betlému. Jakmile spatřil malého Ježíška v jesličkách, hned si připomněl slova o naději, o které mluvila ta paní v rádiu. A chlapec si znovu pomyslel: Vždyť já mám všechno! Nejvíc jsem toužil po Kazanovi, ale toho už mám. Tak jaký dárek si mám vlastně přát?

V tu chvíli Frantíka upoutalo světlo nedaleké výlohy hračkářství v podloubí. Chlapec si všiml, že někdo vešel dovnitř a někdo jiný vyšel ven. Bylo jistě otevřeno. Radniční hodiny ukazovaly půl páté, takže do srazu s kamarády zbývala celá čtvrthodina. Frantík zamířil s Kazanem k obchodu.

Ach, co Frantík spatřil ve výloze! Až se mu z toho zatajil dech. Na tenkých nitích byla zavěšená nádherná helikoptéra. Frantík si okamžitě představil, jak helikoptéru vypouští doma na dvoře. Červená světýlka zablikají a ona se vznese vysoko mezi hvězdy na tmavém nebi. Určitě se mohla i dálkově ovládat. Anebo nemohla?

Chlapec váhal. Pokud se půjde zeptat prodavače, musí Kazana přivázat před obchodem. To Frantík doposud nikdy neudělal. Proč by však nemohl? Na tom přece nebylo nic špatného. Přiváže štěně tady k téhle tyči s dopravní značkou, která stojí těsně vedle podloubí. Jenom se vyptá a vrátí se.

„Kazánku, počkáš na mě? Já budu hned zpátky,“ přislíbil Frantík.

Jenomže když pečlivě utáhl uzel, pocítil zvláštní úzkost. Nemá udělat ještě jeden uzel? Ale ne, nebude se zdržovat. Čím dřív od psa odejde, tím dřív se k němu vrátí.

„Zůstaň a buď tu hodný,“ pohladil chlapec štěně po huňaté srsti a rychle vešel do hračkářství.

Měl štěstí. Prodavač byl v obchodě sám. Stál za pultem a rovnou se vlídně zeptal: „Copak by sis přál?“

„Já jsem viděl ve výloze vrtulník!“ vyhrkl Frantík.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ukradené štěně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.