Ztracený šíp

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivana Peroutková

Ztracený šíp – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

V pradávném pradávnu

Nad lesem se rozpouští mlha. Převaluje se jako velké líné zvíře. Ohromný beztvarý tvor roztahuje tlapy a oči se mu bíle zalesknou. Pomyslím si: Není to jeho duch? Není to přece jenom jeho duch, který tu pláče, když se vytrácí a mizí do zapomnění? Ale ne. To je sníh! Sníh se třpytí na vrcholcích stromů. Až mě z toho třpytu zabolí oči a musím je zavřít. Zvláštní, že tady uprostřed léta, když je horko a pálí slunce, zničehonic nasněží. A vtom mě napadne – tam v létě nikdy nesněžilo.

Tam, kdysi, v pradávnu.

Tam, kde jsem v zimě vyrazila pro ten šíp.

Tam, kde jsem se brodila sněhem v mrazu a vánici.

Tak hrozně hloupá.

Jak jsem mohla být tak neuvěřitelně hloupá?

Jak jsem mohla věřit, že když ten ztracený šíp najdu, všechno zachráním, všechno se změní a on…

Jak se vlastně jmenoval?

Já se jmenovala Jana.

V tom pradávnu.

„Jano, zajdi pro chleba a kup máslo a polohrubou mouku. Ale polohrubou! Ne hladkou.“

„Je to takovej rozdíl?“

„Je to rozdíl.“

„A v čem je rozdíl?“

„Neptej se tak hloupě. Hladká je prostě hladká a polohrubá je polohrubá.“

„Ale mně polohrubá připadá taky hladká.“

„Prosím tě, nediskutuj, a jdi, nebo ti zavřou.“

Najednou ji slyším docela jasně. Zní mi v hlavě, jako by její miniaturní postavička stála uprostřed mého mozku. A když ji tam vypátrám, vidím, že má na vlasech nový melír. No vždyť, vzpomenu si, jednou za půl roku chodila ke kadeřnici a pak ty bílé proužky zkoumala v zrcadle. Pokaždé nespokojená. Bylo jich málo, nebo moc. Frflala. O melíru by diskutovala. Ovšem o mouce ne. A přitom je mouka tisíckrát důležitější. To jsem věděla už tenkrát, ačkoliv rozdíl mezi hladkou a polohrubou mě zas nějak šíleně nezajímal. Zkrátka jsem se jenom zeptala.

Ale ona, ta žena s melírem, která byla moje máma, stroze odsekla, ať nediskutuju. A ten muž, který seděl na pohovce v obývacím pokoji a sledoval televizi, svorně přihodil: „Nemel, a upaluj!“

Ten obtloustlý muž byl můj táta.

Zvláštní, že jsem měla v pradávnu rodiče. A ještě zvláštnější, že jsem je musela poslouchat.

Jenže všechno, co se z pradávna vynořuje, se jeví čím dál divnější.

Třeba televize. Barevná obrazovka přibitá ke zdi a dvě hlavy na pohovce přibité na dálku tří metrů k té obrazovce. Tohle je přece dokonalá magie. Nebo snad ne? Vždyť oni ani neucítili čoud od sporáku, kde se jednou připalovaly brambory. I já nad komiksem jsem ho ucítila dřív než oni!

Komiks.

I tohle slovo mi zní už divně, přestože jsem komiks milovala. Ty malé obrázky v okýnkách a slova orámovaná bublinou. Zbožňovala jsem slovo Bang! Křach a Uááá taky, ale nejskvělejší bylo Bang! Někdy dvakrát za sebou. Bang, bang! A Maya, moje oblíbená prostovlasá pohanská hrdinka s neuvěřitelně vosím pasem, už letí plavným skokem nad hlubokou bezednou propastí. Všechny šípy ji jako zázrakem minou. I všechny kulky ji minou. Bang, bang!

A já byla tak napnutá. Jenže jsem musela honem zajít pro chleba a máslo a polohrubou mouku.

Pokud se nemýlím, říkalo se tomu výtah. Malá zatuchlá kabinka, v které jsem sjela dolů. Jakmile zastavila, neviditelný ženský hlas oznámil přízemí a dveře se automaticky rozevřely.

Jestli se opět nepletu, tomuhle se říkalo paradox. Protismysl. Něco jako časová smyčka, že kdysi v pradávném pradávnu věci fungovaly automaticky, zatímco teď, v mém skutečném pradávnu, by se takového výtahu každý zděsil.

Končil říjen. Na předzahrádkách před panelákem ještě tu a tam kvetla nějaká kytka. Myslím, že se jim říkalo chryzantémy. Střapaté narezavělé květinky. Kvetly v trsech. O Dušičkách se různě barevné chryzantémy nosily na hřbitovy a na hřbitovech stály kříže. Pradávné pradávno žilo v automatizmu a pozůstatcích křesťanství.

A v blahobytu.

Vzpomenu si, jak se v regálech vyrovnaně blýskalo asi deset druhů másel. Vybrala jsem jako pokaždé to nejlevnější, šišku chleba značky Šumava a polohrubou mouku napěchovanou v papírovém sáčku. Nákup jsem ukládala do vozíku. Vozík jsem přivezla k pokladně. Potraviny jsem vyndala na černý gumový pás, který popojel ke kase. Pokladní přiložila něco, co se podobalo fénu, k čárovému kódu na sáčku a čekala, dokud to červeně neblikne. A když jsem s nákupem vyšla ven, potkala jsem ho.

Ho!

Protože to byl On!

Zvláštní, že i teď, sotva si ho připomenu, slyším, jak mi tluče srdce. Buch, buch, buší moje srdce a já se sladce usmívám. Ani mi nevadí, že jsem byla tak neuvěřitelně hloupá. Akorát nechápu, že si nemůžu vzpomenout na jméno. Jak to, že jsem zapomněla jeho jméno…?

Bang, bang!

Potřebuju vědět to jméno! Až si vzpomenu, vyletí mi z pusy jako motýl. Krásný bílý motýl, který poletí tam nahoru k bíle zasněženým stromům. Ale já ho ohlídám. Pošlu mu do křídel teplý dech, aby nezmrzl, než sníh roztaje.

Pozdravil mě: „Ahoj, Jano!“

A já: „Ahoj.“

Proto si na jeho jméno nemůžu vzpomenout. Protože jsem pokaždé utrousila jenom ahoj. Nikdy jsem to jméno nevyslovila nahlas. Ani v duchu ne. Sama pro sebe jsem mu říkala miláček. Můj miláček. Ale jemu nic než ahoj, na půl pusy, a rychle pryč, hlavně aby si nevšiml, jak jsem celá rozklepaná.

Zavolal za mnou: „Kam běžíš?“

A já: „Musím domů s nákupem.“

A on: „Jdeš na pevnost?“

A já co nejvíc lhostejně: „Ještě nevím, asi jo.“

A on: „Tak zítra na pevnosti!“

A já už ani slovo, naopak, přidávám do kroku, jako by mi v tašce roztávala zmrzlina. Možná si taky myslí, že domů letím se zmrzlinou, ale kdyby mě teď viděl zepředu! Kdyby mě viděl, pochopil by, že jsem do něj blázen? Anebo by si myslel, že jsem blázen?

Tak zítra na pevnosti!

Jako by mě zval na rande.

Jenže zítra na pevnosti už bude všechno jinak. Totiž – jako obvykle. Ostatní holky mu budou nadbíhat, všechny se budou uculovat a nakrucovat, takže na mě úplně zapomene.

Nebyla jsem žádná Maya, moje oblíbená komiksová hrdinka s neuvěřitelně vosím pasem, která dokázala, co si umanula.

Byla jsem Jana.

Jana s vlasy obarvenými načerno a jedním piercingem na vnějším konci pravého obočí.

Jana, která v noci usínala v panelákovém pokojíčku.

Jana, která byla šťastná, že ho zítra na pevnosti aspoň uvidí.

Na pevnosti za městem

Říkám pradávné pradávno, a přece od toho podzimu neuběhl ani rok. Jenže, jak si znovu opakuju, já byla Jana a žila jsem tam, v tom světě tlačítek, kódů a pozůstatcích křesťanství. I my doma měli křížek, památku po prababičce, dřevený kříž se sochou pověšeného Krista. Otloukla se mu noha, a tak jsem věděla, že je ze sádry. Visel v chodbě proti vchodovým dveřím. Nemělo to žádný význam, jako že by někdo vešel a měl se hned pokřižovat. Moji rodiče prostě nevěděli, kam ho pověsit.

I na tohle si zrovna vzpomínám, jak s tím křížem táta chodil po bytě a máma snaživě za ním.

Řekla jsem: „Klidně ho pověste ke mně do pokoje.“

„Ale prosím tě, co by dělal u tebe v pokoji.“

Řekla jsem: „Prostě by tam visel. Stejně už visí.“

„Nebuď cynická!“ okřikla mě máma.

„Ale mně by se líbilo, kdyby u mě visel,“ namítla jsem. „A nemůžu za to, že visí. Já ho nepověsila.“

„Proboha, už zmlkni,“ zaúpěl nervózně táta.

Jenže já je vážně nechtěla schválně popouzet. Někdy jo, to je pravda. Ale zrovna s tím křížem jsem to myslela upřímně. Dokonce mě napadlo, že bych s ním mohla v noci rozmlouvat. Jako s kamarádem. Teda popravdě, napadlo mě, že bych ty tři hřebíky vypáčila kleštěmi a položila ho vedle sebe na polštář. Jemu by se ulevilo, pohověl by si, a já bych mu vyprávěla o miláčkovi. Vyprávěla bych mu, že on je o dva roky starší než já, že už je v devítce, a já teprve v sedmičce. Že jsem proti němu taková malá holka. Ani výjimečně hezká, ani ošklivá. Malá holka, která chce aspoň vypadat zajímavě. A že mám pocit, že ho opravdu – opravdu! – zajímám. Slovo opravdu se mi opravdu hodně nelíbí, jenže teď nevím lepší a nechci se zdržovat hledáním lepšího. Chci říct, že bych Kristovi ležícímu vedle mě na polštáři svěřila, čeho se bojím. Že bych našla slova pro ten strach. Že on, Kristus, by určitě pochopil, proč vždycky něco utrousím, odseknu, ucedím a mizím pryč. Proč chci radši zůstat zajímavá a nedostupná, než abych se zastavila a… a…

Fiasko.

To vlastně říkal můj obtloustlý táta, tohle slovo fiasko. Nezdar. Naprostý neúspěch. Já říkám zhroucení. Konec. Finito. Prázdno. Nic. A o kom bych potom Kristovi vyprávěla? O sobě? Jak jsem nešťastná?

Ne, ne, to Kristovi radši budu vyprávět, přestože visí proti dveřím, že miláčka zítra na pevnosti aspoň zahlídnu.

Všichni jsme říkali pevnost, a přitom to byla zřícenina. Kamenná ruina kousek za naším městem. Na konci října se v téhle zchátralé pevnosti, obklopené hlubokou roklí a lesy, konal slavnostní školní den. Kdo nechtěl, přijít nemusel. Většina ale dorazila. I když se každoroční atrakce pravidelně opakovaly, vždycky se přihodilo něco navíc. Kvůli tomu navíc jsme se těšili.

A hlavně – věděla jsem, že tam bude.

Vybavuju si spolužačky z pradávna. Zrzavá Markéta, která se pořád hihňala a všechno jí přišlo směšný. Blonďatá Erika, koketní a sebevědomá. Věčně zadumaná Kristýna. Vysoká Lucka, zapálená do atletiky. Kamarádská, ale trochu hloupá Michala. Neměla jsem ve třídě opravdu – ach, zase to slovo – ale já jsem vážně neměla ve třídě opravdovou kamarádku.

Ale na pevnosti mi to bylo jedno. Na pevnosti jsem se klidně tvářila, že mě všechno strašně baví a zajímá.

Jenže zrovna ten den zábava vázla. Nejdřív tříminutová projížďka na dvou starých herkách – opisovaly kolečko jako z posledních sil, až se člověk cítil provinile, že jim sedí na hřbetě. Pak jsme s holkama napůl vyslechly a napůl protrpěly dvě staré trubadúrské písně v podání tříčlenného komorního souboru s příčnou flétnou, tamburínou a zpěvačkou v kostýmu dvorní dámy.

Pamatuju si, jak ve vlnkách pěla: „Krásná-á dívka věne-ec pletla, háze-ela ho do vo-ody…“

A my z těch vlnek už zívaly.

Potom jsme sledovaly šerm, ale i ten nás brzy nudil.

„Holky, dneska tu fakt není žádná zábava,“ povzdechla si Markéta.

„Jé, ale tamhle předváděj dravce!“ vykřikla Míša, a tak jsme přešly k cvičiteli sokola.

Nevím, jak popsat pohled na dravého ptáka s koženou čepičkou na hlavě. Pocit z toho pohledu. Vždycky mě napadne, že se ten pták zrovna chystá spát, že ta čepička je jako jeho pyžamo, jako si dřív brali lidi čepce do postele. Ale než se do ní dravec dostane, musí si to ještě odpracovat. Musí si to zasloužit. Lítat sem a tam, sežrat kus syrového masa, a teprve potom má od všech konečně klid a pokoj. A já ho lituju. Jako kdyby mu ta čepička zatemnila mozek a s mozkem i jeho svobodu. Je mi ho líto, a mám nutkání mu tu čepičku servat a zašeptat: „Leť! Dělej! Leť!“

Sokol letěl, ovšem poslušně se vracel na koženou rukavici a zobákem hltavě uklovával syrový krvavý žvanec.

„Fuj, já se na to nemůžu dívat,“ otočila se Kristýna.

„Jenže jinak by ho nevycvičil,“ řekla důležitě Erika.

„A my tu necivěly,“ řekla jsem já a věděla jsem, že Erika má pravdu a moje představy s čepičkou a postelí jsou pitomost.

A stejně mi ta čepička vadila. Najednou mě štvalo všechno. Celá akce slavnostního školního dne. I to moje doufání, že ho tady budu někde zpovzdálí tajně pozorovat. A co z toho? Nejsem snad i já jako ten chudák pták se zatemněným mozkem? Jen si tak na dálku očima klovnu a před spaním se z toho pohledu budu živit, abych přežila do dalšího dne.

Zamířila jsem k rozpadlým hradbám. Lesy kolem v slunci zářily. Zlatá střídala ohnivě červenou. Pekelnou. Nahlídla jsem dolů do hluboké rokle. Kdybych teď skočila, bylo by po všem. A co…? Máma by si kupovala polohrubou mouku sama.

Byla jsem bezohledná? Nebo teda cynická, jak mě občas máma okřikla?

Ale ne, já ho přece chtěla strašně vidět.

Objevily jsme ho u lukostřelby. Stál rozkročmo, s napnutou tětivou a šípem namířeným na bílý terč. Okolo dav fanynek. Jako by si jejich obdiv vychutnával a schválně ho prodlužoval. Ne, ještě ne. Povolil tětivu a sklonil šíp k zemi.

Vsadila bych se, že všechny ty holky muselo napadnout, že na světě existuje jeden zázračný šíp. Šíp lásky. A každá si přála, aby ten Amorův šíp proklál jeho srdce jedině kvůli ní.

„Bože, ten se předvádí,“ zakroutila hlavou Erika.

Ale já jenom pokrčila rameny, protože speciálně na Eriku jsem si dávala pozor.

A znovu na terč.

A zase ty moje představy – jaká by to byla smrt, zemřít probodnutá v jeho náruči.

Jenže on nebyl dobrý střelec. Mířil špatně. Vystřelený šíp minul horní okraj terče, přesvištěl hradbu a letěl dál a dál, dokud se nesnesl a někde v rokli nezmizel.

V tu ránu se obdivovatelky nakupily podél kamenné zídky.

Vysunovaly hlavičky a dychtivě pátraly po rokli.

Zasmál se: „Tak co, holky, která z vás ho najde?“

„Co za to?“ zeptala se vyzývavě Erika, přesně jak jsem tušila.

„Neboj, odměna bude sladká.“

„Hodně sladká?“

Ona s ním doopravdy flirtovala! A on? On se tomu vůbec nebránil.

Proč to tak bolelo? Vždyť jsem přece věděla, jak si medí. Jak si rád pinká sladká slovíčka, ty slovní hříčky a výzvy, co by kdyby.

Vytratila jsem se. Bloumala jsem po pevnosti, zraněná a bolavá, jako by mně ten ztracený šíp propíchl střed srdce. Zpovzdálí zněly milostné trubadúrské písně a já se zastavila u osamělého stromu. Na spodní větvi se pohupovalo pár posledních žlutých listů. Jeden jsem utrhla, točila si stonek v prstech, prohlížela si rub a líc, krásný podzimní líc, který by ale bez obyčejnějšího rubu nebyl. To mě napadlo právě ve chvíli, kdy se proti mně objevil.

On mě musel vyhledat…?!

„Jsem mizernej lučištník,“ řekl.

Zato donchuán skvělej, pomyslela jsem si.

Ale nepomohlo mi to. Naopak. Znělo to tak pěkně, vtipně a upřímně, jak řekl: Jsem mizernej lučištník.

„Neláká tě to?“ zeptal se.

„Co?“

„Podívat se spolu do rokle.“

„A co tam?“

„Třeba najdeme ten šíp.“

„Nevím, proč mám hledat tvůj šíp,“ zavrtěla jsem hlavou.

Ale srdce mi bušilo a moje ruka plácala do kůry kmene. Z nervozity, ale i proto, aby moje bušení neslyšel.

„Nemusíme hledat šíp,“ řekl.

A to už jsem měla pocit, že se zalknu, nebo omdlím.

Já vůbec nevěděla, co říct.

A kdo mě zachránil?

Erika.

Koketka Erika neotálela, hned k nám přihopsala a jakoby vesele zašvitořila: „Copak si tady špitáte?“

A já…?

Já řekla: „Chce najít ten šíp. Nechceš s ním dolů do rokle?“

„Jé, ty chceš do rokle?“ natřásala se Erika.

„Uvažuju nad tím,“ odpověděl dost rozpačitě.

Tak jsem je tam nechala a tu jeho nabídku definitivně pohřbila.

Proč? No protože jsem nebyla Maya, hrdinka komiksu, která vždycky dosáhla toho, co chtěla. Já byla jenom Jana, černovlasá holka s piercingem u pravého obočí, zamilovaná holka, která si sama sebou nebyla jistá.

Jenže tohle odmítnutí ještě nepovažuju za největší hloupost. Moje neuvěřitelná hloupost teprve přišla. Za tři měsíce po dnu na pevnosti. V zimě. V době, kdy on už chodil s Erikou. Všichni říkali, že ho dostala. Že o ni ani tolik nestojí. Ale já je občas vídala. Drželi se za ruce a ona se tvářila vítězně.

Chodila jsem na pevnost, nikdy jsem však nenašla odvahu, abych skočila dolů. Asi jsem doopravdy skočit nechtěla. A pak mě jednoho dne napadlo, že pro ten šíp půjdu. Tajně a sama půjdu do rokle a ten šíp za každou cenu najdu.

Cesta za šípem

Vyrazila jsem v neděli po obědě. Už to byla chyba. Vyrazit v zimě kolem půl druhé, když se brzy stmívá a rokle za městem je rozlehlá a hluboká.

Další chyba – nevzala jsem si mobil.

Ale teple jsem se oblíkla, to je fakt. Schválně jsem si na sebe vzala spodní mohérovou soupravu, která sice docela nepříjemně štípe, ovšem hřeje.

Když jsem vyšla, bylo pár stupňů nad nulou a nad městem vysvitlo slunce. Zbytky špinavého sněhu roztávaly a ze všech okapů crčela voda. Zdálo se, že mám pro svůj tajný plán ideální den.

Bylo mi hezky. Jako svatě. Věřila jsem, že ten šíp najdu. A potom… Potom ho třeba položím před dveře jeho bytu. Brzy ráno, než půjde do školy. Až ty dveře otevře, až pochopí, že ten nalezený šíp je ode mě… Ale dojde mu to?

Popravdě, zatím jsem nevěděla co pak s tím šípem, ale hlavní bylo šíp nejdřív najít.

Cestou z města se ochladilo, nebe se zatáhlo a začalo sněžit. Z oblohy se tiše snášely velké sněhové vločky. Nad pevností krákorali havrani. Vzduch voněl čistotou a svěžestí a tenká vrstva prašanu mi měkce křupala pod nohama.

Odbočila jsem z hlavní cesty a postupně se nořila až dolů do rokle. Přidržovala jsem se kmínků, kličkovala mezi křovím a občas sjela po zadku. Šlo to. Až na to, že nebe čím dál víc temnělo, sníh houstl a zvedal se vítr. Tam dole v rokli mi před očima vířil šedobílý mrazivý chaos. Ale já nechtěla ztrácet čas. A jak jsem vyrazila kupředu, najednou mi pod nohama zakřupala namrzlá krusta. Křup, křup, a než jsem stačila uskočit, pravá noha se mi probořila do louže.

Okamžitě jsem tu ledovou vodu ucítila v botě a tiše jsem zaklela.

Vánice naštěstí záhy ustala. Nebe nade mnou se prosvětlilo a kolem se rozprostřela zasněžená divoká příroda. Našla jsem klacek dlouhý jako hůl a pro jistotu zkoumala terén pod sněhem. Přituhovalo. Cítila jsem, jak mě pravá noha zebe a současně pálí. Zároveň mně docházelo, že hledat šíp teď nemá smysl. Nasněžilo, mrzla mi noha a za chvíli se setmí.

Jenže já se nechtěla vzdát. Byla jsem Jana a chtěla jsem být aspoň trochu Maya. Klackem jsem prošťouchávala kdejaké křoví. Očima jsem pátrala nahoře ve větvích a z dálky nebes slyšela havraní krákorání.

Pomalu se stmívalo.

Pamatuju si, jak v mrazivém tichu vzduch zprůzračněl. Jako by vymaloval zimní obraz. Jako by zasněžené větve navždy spočinuly ve věčnosti. A vtom jsem ho spatřila! Vysoko, zaklesnutý ve větvoví, nehybně spočíval i ten šíp.

V jediném okamžiku jsem byla šťastná. Stačilo vyšplhat na strom, natáhnout ruku – a bude můj!

Připadalo mi, že to hravě zvládnu. Jenže ouha. S tou ztuhlou nohou jsem se nedokázala ani pořádně zapřít. A když jsem se konečně silou vůle vyškrábala nahoru, zjistila jsem, že šíp je pořád nedosažitelně daleko.

Zacloumala jsem horní větví.

Ani se nepohnul.

Napadlo mě, že jsem dole nechala klacek a že by mi pomohl. Váhala jsem. Do setmění nezbývalo moc času. Nakonec jsem se rozhodla, že se zkusím posunout o kousek blíž po spodní větvi.

Dařilo se. Popošla jsem několik krůčků a přitom se rukama přidržovala horní větve. Teď už bych mohla na šíp dosáhnout. Opatrně jsem k němu natahovala ruku. Blíž a blíž, jenom pár posledních centimetrů. Už jsem se ho skoro dotkla. Už jsem si byla skoro jistá, že ho mám….

A měla jsem ho! Já ho měla! Pevně jsem ho svírala v ruce!

Jenže přesně v tomhle okamžiku větev pode mnou rupla.

Svět se zakymácel, rozevřel, a já ječela a řítila se dolů.

A najednou všechno ztichlo.

Ležela jsem ve sněhu a zírala skrz větve na šedé nebe. Nahoře plachtil velký pták. Pomyslela jsem si: Je to ten sokol? Našel se někdo, kdo mu serval čepičku? Vidí mě, jak tady dole ležím…?

Ale ne, to přece nemohl být on.

Probrala jsem se. Zkusila jsem pohnout bolavým tělem. Zdálo se, že je v pořádku. I moje ruka ještě pevně držela šíp. Překulila jsem se na břicho. Na bílý sníh dopadly kapky krve. Přejela jsem prsty po čele a nahmatala teplou ránu. Snad nebyla hluboká, snad to byl jen šrám. Čistila jsem si čelo sněhem, dokud krvácení neustalo. A potom jsem se pokusila vstát. Ale sotva jsem našlápla na levou nohu, zaúpěla jsem šílenou bolestí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ztracený šíp.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.