Tomáš Sedláček

Druhá

derivace

touhy

Člověk duše-vnější

Úvahy nad (ne)končícími otázkami

65. pole

© Tomáš Sedláček, 2018

© 65. pole, 2018

Photo © Matěj Dereck Hard, 2018

ISBN 978-80-88268-12-3 (tisk)

ISBN 978-80-88268-17-8 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-18-5 (MOBI)

OBSAH

Slovo nakladatele

Praktická filozofie Tomáše Sedláčka (předmluva Václava Bělohradského)

EKONOMIE A TEORIE

O kocovině, regulaci a hrozbě tržních monster

Bankrot bankrotu

O třech Gráciích

Intelektuální stop stav aneb Ekonomické retro

O démonologii, zombie bankách a cestách z krize

Spor o ekonomii aneb Sedláček se mýlí ve všem

Úpadek aneb Zač by ekonomové měli držet hladovku

Modely a modelky aneb O modlách

Co dělat, když homo economicus nefunguje

O adventu, penězích a Daru

Uctívači peněz aneb O důvěře

Ekonomové, proroci moderního věku

Krizí k ekonomice ryzí? aneb O sebeočistném mechanismu

Musí být egoismus nemorální?

Animal spirits a racionalita: strach z obojího

Předobrazy neviditelné ruky trhu a souboj dobra se zlem

Ohromné maličkosti aneb Mystika ekonomie

Jak (od)naučit studenty ekonomie myslet

Vánoční urážka penězi

Ekonomie ctnostná i cynická

Co jsou peníze aneb Filozofie peněz

O mezích a neviditelné ruce super-trhu

Za vším hledej peníze aneb Marxovy výčitky

Ekonomika jako maniodepresivní pacient

Mono-kulti-ismus, bohatství národů a kapital-ismus

Zombie a duchové aneb Ekonomie a etika

Steve Jobs a kritika milovaného kapitalismu

Nano- a megacelky aneb Kolaps pravidel trhu

Zuřivý býk jako symbol trhu?

Konec jedné velké diskuse: podporovat ekonomiku dluhy už nejde

O nepochopení úroku

Dva opilci aneb Trh versus stát

Bezradní v Davosu aneb Co s kapitalismem?

Tautologie (ne)přirozeného výběru

Jak se v ekonomii z předpokladů stává víra

Bezpeněžní ekonomika

Neorchestrovaný orchestrátor aneb Co říkají trhy?

Dekonstrukce ekonomické imaginace

Zdroje růstu? My sami

Restart ekonomiky a léto milosti

Věřit jako ekonom

Pokušení devalvace a ekonomické t(r)iky

Marx and Spenders

Dobře utajená cena oběda zadarmo

Tele a komunikace aneb Kde je trh neefektivní

Chvála sudího a pravidel hry

Nadávání do krav aneb Duchové Evropy a kapitalismu

Vztahy, trhy a my

Daň: když chceš víc, než chceš

O tržním populismu

Racionalita, nebo naivita?

Růst jako Japonec! aneb Karóši, smrt z přepracování

Kdyby peněz nebylo aneb Nano- a metaekonomie

Až přijde doba post-ekonomická

Existuje ideologicky neutrální prostor?

Kde je můj bližní?

Spontánní kolektivismus uvnitř kapitalismu

Ekonomie pro Popelku - Cinderella Economy

Kdo chce být milionářem?

FILOZOFIE A ETIKA

Nedostatek nedostatku aneb Novoroční rozjímání

Rozum a cit aneb O tom, jak se přinutit něco chtít

Kde je a kde není vidět

Když výběr je tak velký, až si nevyberete

Čím víc toho máš, tím jsi…

Člověk a číslo aneb O něčem je lepší mlčet

Existenciální vykloubenost aneb znárodnění duše

Smí být filozofie praktická?

Prokletí metastáze aneb Největší nepřítel dobra není zlo

Komplexní banalita zla

Obhajoba otazníků

Sázky nás dostihly

Telos ekonomie, „42" aneb Smysl smyslu

Vyplácí se dobro?

O smažení vajíček na tužce čili o smyslu ekonomiky

Postmoderna zašla příliš daleko?

Člověk je duše-vnější

Morální automaton: duše-vnější a jedno-duchý

UMĚNÍ: O HODNOTÁCH A CENÁCH

Ostrovy hudby v oceánu efektivity

Dva světy aneb O vědě a životě

Superhrdina, mesiáš a politický úděl

O hodnotě a ceně

(Ne)smysl života a „42"

Hříchy rozumu a hříchy emocí

Kdyby tisíc klarinetů…

Život je tam, kde je zakázáno žít

Inter arma mluví múzy

Hodnoty a matematika

Sen snů aneb Sny, (ne)věda a ideologie

Malá obhajoba konkurence aneb StarDance

Jsme jako Evropané závislí (na ekonomice)?

V praxi to funguje, v teorii ne

Vesmír a komunikace s cizí inteligencí

Dávat a prodávat aneb Děkuji, není zač

Krize hodnot, jasnost cen

Zmítání Evropy

Pozdní stadium nebezpečné civilizace typu nula

Umělec jako umělotvorec

Kdy přijde přechod politiky z typu 0 na typ 1?

Nalezeno v překladu

O roli diváka v Theatru mundi

Volby, gravitační vlny a naděje lidstva

O gravitaci neužitečného a prospěšného

Hawk-King: osvobozená duše

TEOLOGIE, VĚDA A VÍRA

Doba d(l)uhová a křesťanská symbolika v ekonomice

Vánoce aneb Když se ateista těší na Ježíška

Můžeme rozlišovat víru na více a méně moderní?

Na co se ateista nikdy nesmí ptát

O pokušení, kterému nelze odolat

Obsluhování hříchů

Fetišizace ekonomiky a fetiš farizejů

Naše přirozené nepřirozenosti

…a uveď nás v pokušení

Odpouštět: přehrady, dluhy, hříchy

Strach je výsledkem víry, nikoli naopak

Víra jako hořčice a systém jako guláš

Co se nebe týče aneb O nudném Supermanovi

Jobovy rány aneb Bezho(dno)tovostní ekonomika?

…a každý pokrm se jim hnusil

O nemožnosti dokonalého světa

Marnotratný syn, autenticita a odcizení

Apple, jablko ze stromu dobrého i zlého

Bůh masakru

Druhá derivace touhy

Labyrint srdce a ráj světa

Obecná teorie aneb Bůh (ne)hraje v kostky!

Miluj bližního svého

Poslední večeře a naše makrozázraky

Ekonomizace světa aneb Přiznejme si své chrámy

Křesťanství versus satanismus

Radikalita dobra a banalita zla

O absurditě dobra a Bohu, jehož nelze urazit

PSYCHOLOGIE TOUHY

Saturnin a nekončící saturace našich nekonečností

O běhu kulhavého poutníka aneb O odmítání léků

Muka těch, které nelze uspokojit aneb O spočinutí

Jedenácté přikázání: nezastavíš se!

O soutěži krásy a psychologii akciových trhů

Pandora a Eva aneb O touze, která nás ničí

Sen nikdy nespí aneb Bajaja v nás

Po krk v pokroku

Člověk jako přirozeně nepřirozený Avatar

Sčítání (k)lidu aneb Jak děláme, co nechceme

Z loutkáře loutkou

Pozitivní trauma

Když sranda přestává být srandou aneb Malá velká ryba

Iracionalita na cestách

Proč mají složití lidé složitý život?

Defetišizace

Problémy dobrého bydla

Ekonomie na Freudově pohovce

Mým touhám

Život v neustálém předklonu

Mind the gap aneb O našich hlubokých trhlinách

Člověk touhy zbavený

Braní hraní vážně

Ach, o touhách!

MÝTY

Jsem opti(málně) mystický

Polykratův komplex

Mýty v čase cholery

Neschopnost umřít a Kronův komplex

Devil May Cry, realita a Google brýle

Útlak zdola aneb Malá velká fantazie aneb Podvědomá mýtotvorba

Lilith a symbo-lidská nerovnost

Duchové ekonomie aneb Zombie, strašidla a my

Ekonomická analýza nebe(zpečné)

Čínské peklo, čínské nebe

Věda jako trickster aneb Zrod abstrakce

#metoo aneb O Lilith a ženách mýtů

O autorovi

SLOVO NAKLADATELE

Tomáše Sedláčka jsem potkal jednoho zimního rána před mnoha lety. Přijel zasněženou Prahou na kole a hned po pár úvodních větách začal vyprávět o Gilgamešovi a jeho divokém kamarádovi Enkiduovi, na které v lese číhá zlý Chuvava. Jeho myšlenky létaly rychle a všemožnými směry. Bavili jsme se skvěle. Myslím, že kdyby tu scénu viděl autor tohoto nejstaršího literárního díla na světě, měl by radost. Co si může vypravěč víc přát, než aby jeho příběh znovu ožil po tisících let kdesi v neznámém městě a v neznámých souvislostech budoucnosti? Byl by jistě potěšen, že v jeho Eposu bádá mladý ekonom a zkoumá každou dávnou stopu jako by soustředěně degustoval archivní ročník vína, a pak své teze servíruje nadšenému publiku.

Stejně jako stále početnější okruh čtenářů jsem cítil v Tomášových úvahách čerstvý vítr, který vanul svobodně a originálně propojoval na první pohled vzdálené obory. Během let počet textů, publikovaných zejména v Hospodářských novinách, přibýval a přibýval, až přesáhl úctyhodných pět stovek. Jedná se tedy o jednu z nejdelších a nejsouvislejších sérií úvah v českém teritoriu, která ukazuje autorovu názorovou integritu a pestrost myšlenek, široký rozhled a sečtělost i hravost a smysl pro humor. Vychází v ucelené knižní trilogii jako ohlédnutí za událostmi nabitým desetiletím.

Úvahy nad (ne)končícími otázkami, souborně nazvané Druhá derivace touhy reflektují ve třech knihách uplynulé období z rozličných aspektů.

První svazek Člověk duše-vnější se zaměřuje na ekonomii a její teorii, filozofii a etiku, umění a vědu, teologii dneška, psychologii a mýty.

Druhý svazek Na prahu digitální teologie pak na tuzemské a světové události nazírá pohledem sociologie a vzdělávání, technologií, ideologie a politiky, filmů, reklamy či vztahem mezi Východem a Západem.

Trilogii uzavírají Pravdoláskaři a Bohémové sledující témata, jako jsou hospodářská politika a ekonomický růst, Evropská unie a euro, finanční krize a zadlužené Řecko, česká povaha, lidská práva a cizinci v Evropě, společnost na kole, NERV a reformy.

Podstatná část textů vznikala v době, kdy ještě žil Václav Havel. S jeho odchodem jako by v české společnosti zůstalo podivné prázdné místo. Na politické scéně se změnilo mnohé – a to bohužel k horšímu. Nechť je tato kniha příspěvkem k myšlenkovému ozdravení či alespoň občerstvení a inspirací k nekonečnému boji proti malosti a trudnomyslnosti.

Tomáš Brandejs
nakladatelství 65. pole

PRAKTICKÁ FILOZOFIE TOMÁŠE SEDLÁČKA
(předmluva Václava Bělohradského)

Základem poválečné obnovy demokracie bylo vyčištění Evropy od ohnisek totalitní nákazy, jakými jsou například budování politického konsenzu skrze konstrukci absolutního nepřítele, homogenizace společnosti, cenzura veřejného prostoru, vyvolávání identitární a morální paniky, rasismus. Ta se do ní ale prudce vrátila v posledních dvou desetiletích nového tisíciletí v reakci na implozi ekonomického, sociálního, kulturního a politického časoprostoru, která pod heslem „globalizace“ přinesla závratný růst nerovnosti a oslabení regulativní moci národních států; na expanzi komunikačních technologií, které udělaly z veřejného prostoru všech zemí globální vesnice uniklých sdělení, v jejímž toxickém ovzduší verifikovatelnost sdělení rychle zaniká; a na proliferaci hyperobjektů, jak Timothy Morton nazval objekty bez časoprostorové specifičnosti a přesahující svrchovanost každé lidské obce, jako jsou globální oteplování, plasty nebo radioaktivní odpad. Lidé se rozhořčili, jak jim poradil v roce 2010 třiadevadesátiletý francouzský hrdina antinacistického odboje Stéphane Hessel ve svém slavném pamfletu Indignez-vous!. Jejich hněv je ale tekutý, vybíjí se v antipolitických útocích na imaginární viníky rozpadu včerejších jistot.

Největší výhodou demokratických veřejných prostorů je možnost přetvořit hněv v kritické vědomí, a následně v politický program. Tekutě rozhněvané zástupy ale neumějí svůj hněv přetvořit na politické argumenty; takové neargumentující rozhořčení („temné mručení davů“ tomu říkal Karel Poláček) vyhovuje demagogům, lapají je do svých sítí.

V českém veřejném prostoru hledá vytrvale odpověď na otázku „jak udělat z rozhořčení argumentující diskurz“ filozofující ekonom Tomáš Sedláček, autor mezinárodního bestselleru Ekonomie dobra a zla (2009). V úvaze nazvané Smí být filozofie praktická? připomíná například, že většina knih o „kapitalismu“ vyjadřuje „nespokojenost se systémem“, ale změnit to nedokážou. Vědění je totiž rozděleno „na stovky a možná tisíce škol, takže víme vše o ničem… ale nevíme skoro nic o všem. Chybí spojující malta, někdo, kdo by debatu držel pohromadě a směroval ji k jakémusi cíli.“ Politici si tuto roli jen usurpují, nepatří jim.

V dialogu s filozofem a publicistou Petrem Fischerem připisuje Sedláček úkol vypracovat sjednocující diskurz v naší hyperspecializované společnosti praktické filozofii. Existuje vůbec nějaká „praktická filozofie“ a může takovou roli hrát? Je to otázka jen zdánlivě abstraktní, neměla by se ztratit v mlze údajů o růstu HDP a pseudoodborných žvástech analytiků bank a makléřů, okupujících české deníky.

Moderní společnosti oscilují mezi dvěma imperativy. Na jedné straně se diferencují do stále většího počtu specializovaných odvětví pod tlakem imperativu růstu produktivity práce; na straně druhé musí ale budovat nějakou sdílenou představu o celku společnosti, aby si ti, kdo k ní patří, navzájem rozuměli, jak vyžaduje imperativ solidarity. Každý ze specializovaných sektorů chce být nezávislý na (reprezentantech) celku společnosti, současně je ale třeba nové možnosti, vnesené do společnosti specialisty, nějak integrovat do našeho sdíleného „životního světa“, jak rád říkal Václav Havel. Prostě, k modernosti patří jak specializace, tak i strach z jejich důsledků – a proto i hledání „malty“, která by v argumentujícím diskurzu držela pohromadě různé cihly vědění. Když nějaký sdílený příběh s vepsanými změnami našeho sdíleného světa chybí, lidé hledají surogáty – hltají například apokalyptické příběhy o vítězství umělé inteligence nad člověkem, o spiknutí finančních elit, o střetu civilizací či naopak o konci dějin.

Co je „praktická filozofie“? V nejobecnějším smyslu je to „argumentující rekonstrukce“ našeho společného světa po rozpadu tradic, smetených obrovským přírůstkem mobility lidí a věcí v průmyslovém věku. Naše tradiční světy se staly nesrozumitelnými, musí být proto rekonstruovány argumentující praktickou filozofií, která nám pomáhá orientovat se ve světě plném „výbušných zlotvorů“ (tak Jaromír John nazval automobil) vymyšlených specialisty; učí nás například pomocí argumentů rozlišovat mezi tím, co z minulosti má být zachováno a co změněno, vyzývá nás ke konverzi k novým projektům světa, nebo nás před nimi varuje.

Má být filozofie praktická, jak si přeje Tomáš Sedláček, nebo naopak kontemplativní, jak doporučuje v dialogu s ním Petr Fischer? Ten označuje slovem „kontemplace“ osvobození společnosti od imperativu využij a spotřebuj! nebo realizuj a prodej!, které by mělo být pravým cílem filozofie. Politika se bez takového „času odstupu“ neobejde, jejím úkolem je přece „přiměřeně a trpělivě míchat různé racionality a legitimity“, aby bylo možné rozhodovat se „rozumně“ v neprůhledné komplexní společnosti.

Pravdu mají oba. Praktická filozofie není opakem filozofie teoretické či kontemplativní – teorie a praxe jsou dva stejně důležité póly lidského života. Latinské slovo contemplare znamená pozorovat něco, co není a nebude v naší moci, třeba nebeskou klenbu nebo dálavu za naším domovem, jak říká Erazim Kohák. A původní význam řeckého slova teoria je „podívaná na průvod pozvaných hostů“ (a ještě ve dvacátém století bylo možné v italštině napsat „míjely nás dlouhé teorie vozů“). V obou těch slovech je obsažen osvobozující odstup od našich cílů, které nás učí pozorovat „teoreticky“ nebo je „kontemplovat“ jako vzdálenou nebeskou klenbu, abychom nebyli fanatiky a nepřeslechli tisíceré tiché Ne, které našim cílům říká skutečnost.

Jinak řečeno, v epoše globalizace trhů je nejvíce praktické to, co vnáší do společnosti teorii – odstup od povinnosti stále bohatnout a růst. V globální konzumní společnosti roztáčí ekonomický růst nová aliance mezi svobodou a extází, mezi výrobou a reklamním spektáklem. „Naší době chybí přiměřenost“ – napsal Tomáš Sedláček – „je třeba odvyknout si od spotřební drogy tak, jak si od ní odvyká závislý člověk… znevážena byla politická odpovědnost…“ „Každý z hlavy jistě vyjmenuje půl tuctu racionálních důvodů, proč je lepší být rok od roku bohatší a konzumovat více zboží a služeb než naopak“ – hlásá naopak novinář Petr Zídek. Je třeba osvobodit veřejný prostor od takového fundamentalismu ekonomického růstu, pro který jen to, co zaručuje další růst růstu, je racionální a etické.

V závěru svého bestselleru z roku 2009 Tomáš Sedláček vyzval k odpovědnosti sytých: „Jsme natolik bohatí a silní, že nemáme vnějších omezení… musíme se ovládat sami, bez jakéhokoli vnějšího materiálního, politického či etického příkazu.“

Ale toto sebeovládání, tuto novou životní praxi, není možné nastolit bez návratu k teorii a kontemplaci, bez praktické filozofie, která učí lidi umění hněvat se s argumentujícím odstupem, učinit ze slepého hněvu hněv vidoucí. Ve společnosti globálního kapitalismu je tak rozhodujícím úkolem praktické filozofie vrátit do veřejného prostoru teorii hněvu, odstup, který teprve umožňuje to, co Jan Patočka formuloval nejzásadněji: myslet smysl ne z našich cílů, ale naše cíle ze smyslu. Práce Tomáše Sedláčka k tomu významně přispívá.

Václav Bělohradský

EKONOMIE A TEORIE

O KOCOVINĚ, REGULACI A HROZBĚ TRŽNÍCH MONSTER

Poslední půlrok pro západní kapitalismus moc příjemný nebyl. Vyvrcholením nelichotivých výroků na vrub finančních trhů bylo vyjádření německého prezidenta Köhlera, který je v deníku Financial Times označil za monstra, jež je třeba usadit. Také mnoho filozofů a ekonomů se na kapitalismus a svobodnou soutěž dívalo jako na monstrum. Thomas Hobbes požadoval pevnou ruku státu, jinak by se prý lidé v konkurenci navzájem povraždili. Ke zklidnění jednoho monstra požadoval jiné – stát, který nazýval Leviathanem, podle bájné starozákonní příšery z hlubin.

ECCE, HOMO ECONOMICUS

Marx také považoval kapitalismus za monstrum: sice silné a efektivní, ale nespravedlivé. Jako bychom kapitalismem vyvolali démona, kterého neumíme zahnat zpět do lahve. Kapitalismus a volná soutěž prý v lidech uvolňují ty nejhorší vlastnosti. Přestože se tyto myšlenky vracejí jako bumerang, jsou mylné. Samotná soutěž je hluboce zakořeněna v naší přirozenosti.

Už jen to, že člověk má tendenci soutěžit i v tak krásných a přirozeně nesoutěživých oblastech, jako je tanec, svědčí o tom, že se prostě chceme navzájem poměřovat. S tím neudělal nic ani socialismus, kde se zase soutěžilo v plnění plánu. Na to, aby člověk mohl vyhrát, musí nejdříve soutěžit. A v tom je skryto jádro pudla.

DO VÝŠKY VOLÍME PÁD

Kdo bruslí na hraně, občas se o ni pořeže. Soutěž nás prostě bičuje až na samotnou hranici možností. A ta se bohužel nejlépe pozná až z té druhé strany – tedy v momentě, kdy to člověk přežene. Snaha o vymýcení chyb kapitalismu připomíná úsilí hloupého Honzy, který chtěl papír zbavit hran. Odstřihával jeho okraje tak dlouho, až mu nezbylo nic.

Koneckonců i Ježíš v jednom z podobenství přirovnává naši situaci k poli, kde spolu s dobrým semenem roste i plevel. Horlivým učedníkům zakazuje jít jej vytrhat, protože by se přitom zničilo i mnoho dobrého obilí.

A když už jsme u těch monster a podobenství: svatý Prokop místo toho, aby s čertem, který mu přelámal pluh, zápolil, donutil jej spolupracovat: jeho pekelnou energii zapřáhl k doorání pole. Navíc, pokud člověk odhlédne od současné mediální hysterie a podívá se na delší časovou řadu, zjistí překvapivou věc. Současný propad se jeví jen jako malé škytnutí ve srovnání s tím, jak silně jsme v minulých letech bohatli.

Zhruba od pádu železné opony se do globální ekonomiky opřel vítr, který přinesl bohatnutí tak závratně rychlé, až se z toho skoro motá hlava. Nárůst bohatství je nesrovnatelně prudší, než jsme kdy v našich dějinách zažili.

Směrodatný světový index Dow Jones vzrostl šestinásobně. Je přirozené, že co prudce roste, občas se propadne. Přesto nás pokaždé překvapí, že se střídají amplitudy hospodářského cyklu, třebaže je starý jako hospodářství samo.

Pro pořádek: sice také sněží každou zimu, a přesto jsou úklidové jednotky pokaždé novým sněhem zaskočeny. Prostě nedokážeme vyrobit hladký přechod mezi podzimem a zimou, stejně tak jako neumíme zajistit hladký a ničím nerušený hospodářský růst. Růst je možný jen v rytmu krizí a vzestupů.

Když nadáváme na propady kapitálových trhů, střílíme se do nohy, protože padat lze jen z jisté výšky. A té se nejdříve musí dosáhnout. Navíc i včetně tohoto propadu jsme mnohem bohatší, než jsme byli před pár lety. Když se ekonomice daří, smetanu sklízejí politici. Když se nedaří, pohanu schytává tržní monstrum, které „je třeba krotit“. Chtít ekonomiku bez krizí je stejně bláhové jako chtít večírky bez následné kocoviny.

JEDNY KARTY, TROJÍ HRA

Trh potřebuje regulaci, bez společných pravidel samozřejmě nelze hrát. Rozdíl mezi pokrem, kanastou a žolíky je přece také jenom v jiných pravidlech, karty zůstávají stejné. A před silou monstrózně silné neviditelné ruky trhu je také třeba některé oblasti života chránit.

Uprostřed New Yorku, svatostánku tržní ekonomiky, je v záplavě vysoce efektivních mrakodrapů umístěn také zcela neefektivní Centrální park, kde se prohánějí veverky. Pro život přitom bude samozřejmě neskonale lepší, když tam park zůstane – a trhu nebude dovoleno daný prostor maximálně efektivně zužitkovat.

ČAS KLÍT, ČAS KLENÍ ZANECHAT

Problém ale nastane v momentě, kdy se regulovaný park začne rozšiřovat či zmenšovat podle stavu hospodářského a politického cyklu. Navíc regulace vymýšlené v kocovině dopadají stejně přehnaně jako předsevzetí. To také často ráno nadáváme monstrům, která nám ještě včera zajišťovala zábavu.

22. 5. 2008

EKONOMIE A TEORIE

BANKROT BANKROTU

Znárodnění. Ten pojem zněl ještě minulý týden v kontextu moderní ekonomie arcikacířsky, archaicky a nemístně. Vždy znamenal to nejstrašnější: vítězství politiky nad ekonomií, státu nad trhem. Tento týden jako by se všechno změnilo. „Dobrou náladu na trhu podpořila zpráva, že vláda USA zestátní hypoteční agentury Freddie Mac a Fannie Mae,“ píše tisk.

STÁT VYVLASTŇUJE, TRHY JÁSAJÍ

Paradoxnější větu aby člověk pohledal: trhy se radují, když stát znárodňuje. Nakrátko to jistě pomůže, ale dlouhodobě?

Financial Times radostně hlásají: „Znárodnění vedlo ke globálnímu nárůstu chuti riskovat.“ Aby ne, riskuje se přece krásně, když vám stát jistí lano. Výnosy jsou soukromé, rizika pojištěná daňovými poplatníky. Riskujte, stát pod vámi roztáhne záchrannou síťovinu. Proč jezdit obezřetně, když vám papá zaplatí rozbité auto?

Americký kapitalismus a jeho instituce dostávají prvotřídní evropský servis solidarity. Je to takový socialismus pro bohaté. Každopádně signál, který vábí k dalšímu rozsévání situací, v nichž ze světlé stránky rizika těží jeden, zatímco ty temné zaplatí někdo jiný.

KDYŽ AMERICE TEČE DO BOT

Osmičky nehrají důležitou roli jen v české historii, ale i v historii znárodňování. V dějinách států a trhu. Freddie a Fannie vznikly v roce 1938. V roce, kdy byl odstartován Rooseveltův levicový New Deal for American People. A dva roky poté, co byla vydána Obecná teorie, opus magnum Johna M. Keynese – dílo, které položilo základy státního intervencionismu.

Freddie Mac a Fannie Mae – hybridní kvazistátní instituce – měly za úkol dodávat peníze na zlevněné hypotéky lidem, kteří by na ně normálně nedosáhli. Na toto dědictví přesně o 70 let později, v roce 2008, doplatily a byly znárodněny.

V roce 1848, devadesát let před založením Freddie a Fannie a stošedesát let před jejich znárodněním, vydává Karel Marx svůj Komunistický manifest, ve kterém znárodňování vidí jako jedinou cestu dopředu. Stát to zvládne lépe než trh, tvrdil. Sto let nato, v roce 1948, začíná historie reálného znárodňování v dějinách naší země.

Po pádu komunismu se pojem „znárodňování“ vytratil ze slovníku slušných slov a gentlemani ani jemné dámy jej nepoužívali. Až v září 2008 dochází k snad nejdramatičtějšímu počinu a největší státní pomoci za posledních 70 let.

To, co se stalo minulý týden (a mělo to předehru již v případě Northern Rock či Bear Stearns), je jedna z největších paradigmatických změn v ekonomické filozofii od pádu železné opony. Navíc se to stalo ve výkladní skříni kapitalismu: v Americe, ještě ke všemu za vlády pravicových republikánů.

Amerika samotná se vydala proti směru vlastního washingtonského konsenzu, kterým radila novým ekonomikám po celém světě. Ten se dá shrnout slovy „privatizovat“ a „deregulovat“. Nyní, když teče do bot, Amerika znárodňuje a reguluje.

MANTRA STŘÍDÁ MANTRU

Kdysi se říkávalo „too big to fall“, dnes spíše platí „too interconnected to fall“. To byla přece hlavní argumentace intervence: pokud necháme padnout je, popadají i ostatní. Až to vypadá, že kdyby stát nepomohl, sesype se celý trh jako domeček z karet. Stát nepomohl jen několika málo prohnilým institucím, ale podržel nad vodou celé trhy! Za to, že vše šlape dál, jako by se nechumelilo, vděčíme státu.

To pochopitelně vyvolává řadu otázek. Tak funguje trh bez státní pomoci, nebo ne? Jaká je skutečná podoba našeho kapitalismu? Když se daří, tak se daří; když ne, pomůže stát?

Neporušila se mantra trhů: kdo nese rizika, ať je nese? Kdo příliš riskuje v dobách tučných, ať se příliš nediví v dobách chudých? Vyhrává Keynes, který tvrdil, že v dobách zlých je potřeba, aby stát vléval peníze do ekonomiky? Jsou trhy schopny odhadnout svá rizika, usměrňovat se a seberegulovat?

OTEC A SYN

Pokud se člověk věřící v laissez-faire rozhlédne po veselých reakcích trhů a komentátorů po světě, nemůže se vyhnout smutku.

Znárodnění a státním zásahům trhy tleskají a děkují za ně. Táta zaplatil rozbité auto. Ale jak se má člověk naučit slušně jezdit, pokud táta pokaždé vytáhne šrajtofli?

11. 9. 2008

EKONOMIE A TEORIE

O TŘECH GRÁCIÍCH

Jsou tři faktory, řekl kdysi u piva kamarád a ekonom, spolužák Zdeněk Kudrna, co drží ekonomiku pohromadě. Tři mocné veličiny, jež zajišťují, že se interakce stovek milionů svobodných jedinců v tržní ekonomice nepromění v anarchii a chaos. Tři velcí strážci, kteří zajišťují, že se držíme pravidel a dodržujeme je.

SVĚDOMÍ, KONKURENCE, STÁT

Tím prvním jsou naše sdílené hodnoty – společenská etika či morální pravidla –, které ctíme a tmelí nás dohromady. Pak je to konkurence, která nutí nepodvádět a nešidit. A tím třetím faktorem je státní regulace, ten monopol na násilí, který je zde proto, aby nás ztrestal, prohřešíme-li se proti pravidlům.

Je na víře každého z nás, kterou z těchto tří veličin považujeme za nejdůležitější. Já osobně je řadím dle důležitosti tak, jak jsem je vyjmenoval. Nejlepší instancí je profesionální svědomí. Prostě nám to jaksi nedá vyrábět pro děti hračky, které jsou toxické, i kdyby nám to třeba na chvíli prošlo. Jak tržní konkurencí, tak státními regulacemi. A pokud máme svědomí slabé, potrestá nás konkurence vymazáním z trhu. Ale ani konkurence není vždy dokonalá či dostatečně rychlá. A tak nastupuje stát. Tedy donucení, což je dle mého soudu ta nejméně vznešená rovina, ale, jak se zdá, nutná.

To je to, čeho jsme právě svědky v americké krizi. Profesionální svědomí nepřehánět riziko selhalo, a ani konkurence nenabídla dostatečný korektiv. Teď nastupuje stát. Zachraňuje a ihned poté přijdou přísnější regulace. Když si podnikatelé nebyli schopni nalézt sebe-regulaci sami, dostanou jí příkazem. To je sice smutné, ale neděje se to poprvé.

OŽIVTE GOLEMA

Podobná situace, či pokus, nastala i v českých podmínkách, a to na začátku transformace. Otázka zněla: jak oživit tu bytost, která se jmenuje tržní kapita-lismus, po desetiletích centrálního plánování? Tržní etika a znalosti či zvyklosti u nás od první republiky skoro vymřely; tržní konkurence neexistovala a státní regulace – po zmíněných desetiletích – platila za sprosté slovo. Není divu, že počátky budování kapitalismu v Čechách, na Moravě a ve Slezsku byly tak svízelné.

Nejlépe byl celý problém vidět v českých podmínkách na kapitálových trzích. Konkrétně u investičních společností zrozených z kuponové privatizace. Po vlnách „kuponovky“ se tunelovalo, kradlo a podvádělo tak, že hrozil bankrot nejen jednotlivých společností na burze, ale i bankrot celého mladého kapitálového trhu.

Neuměli jsme v tom chodit a stát regulovat nechtěl. Teprve později, pět minut před dvanáctou hodinou vznikla seberegulační snaha, ta organizace se jmenovala UNIS (Unie investičních společností), která se rozhodla, že takto již dál jít nelze. Vytvořila si svá vlastní pravidla a začala lobbovat za vybudování kvalitního a silného regulačního úřadu. Ten pak skutečně vznikl a vstoupil ve známost jako Komise pro cenné papíry. Regulace není proti trhu, trh regulaci potřebuje. Byli jsme donuceni to pochopit (skoro pozdě) na základě vlastních neblahých zkušeností.

Že se něco podobného děje na vyspělých amerických trzích, nám může – podle osobního vkusu – přijít překvapivé, nebo v tom můžeme vidět jisté zadostiučinění. Nad propastí se potácí další finanční dům, největší pojišťovna AIG. Stát jí zatím pomohl multimiliardovou injekcí a skoupením osmdesáti procent jejího vlastnictví. Došlo tak k dalšímu „mírovému“ a „dobrovolnému“, dokonce vítanému znárodnění.

ČAS SKLÍZET PLODY

O to větší zázrak je, že se z české ekonomiky stalo to, čím dnes je. Před deseti lety by se českého bankovního sektoru – nemluvě o burze – nikdo nechtěl dotknout ani krumpáčem. Obojí bylo netransparentní, zavánělo z dálky průšvihem a nebezpečným místem pro soukromé peníze. Také tehdy stát provedl podobné (netržní) kroky, které se nyní, před našima očima, dějí v Americe.

Česká ekonomika, naše bankovnictví či koruna jsou dnes vnímány jako bezpečný ostrov v nejistém světě. Trvalo nám to bratru skoro dvacet let. Ale i tak můžeme být na výsledek hrdí. Poučili jsme se z příliš bujarého podnikání a naše finanční domy byly od té doby ostražité. Mnozí tvrdili, že až příliš. Příliš těžce se u nás sháněl úvěr – jak pro podnikatele, tak pro fyzické osoby. Dnes z této těžce vykoupené ostražitosti těžíme.

NEZAPOMEŇME SE NAPÍT

Jsem dalek toho tvrdit, že naše ekonomika je bez problémů. Ale stojí na relativně zdravých základech. A naše starosti a problémy jsou stejné jako problémy drtivé většiny vyspělých ekonomik.

To je ovšem – po té těžké transformační dani – přece jen dobrý důvod k alespoň skrovné ex post oslavě. Ať už za to vděčíme kterémukoli ze tří faktorů postulovaných Zdeňkem Kudrnou.

18. 9. 2008

PSYCHOLOGIE TOUHY

SATURNIN A NEKONČÍCÍ SATURACE NAŠICH NEKONEČNOSTÍ

„Prožíváme-li delší dobu idylu,“ tvrdí doktor Vlach, „přestaneme ji vnímat, a osud by nám prokázal neocenitelnou službu, kdyby nás popadl za límec a vyhodil dočasně na mráz. Pak bychom nevzpomínali na to, že kamna trochu kouřila, nýbrž na to, že hřála.“ Tolik citát z Jirotkova Saturnina, který na dnešní dobu padne jak ulitý. Stařičkého a pomalého výtahu jsem si začal vážit, teprve když nám ho přišli chlapíci v montérkách demontovat. Nikdy jsem neměl ten výtah tak rád, když mě loudavě tahal do pátého patra, jako když musím nahoru po svých.

ANO, S JÍDLEM ROSTE CHUŤ

My lidé jsme zvláštní rasa. Věcí si začínáme vážit, teprve když nám něco chybí. Příliš jsme si zvykli na neustálý nárůst blahobytu. A zde je druhý paradox: člověk by si myslel, že čím více uspokojujeme svoje potřeby, tím bychom měli být spokojenější. Čím více toho máme, tím méně by nám toho přece mělo chybět. Od jisté úrovně je to ale naopak. S bohatstvím se totiž rodí další a další „potřeby“. Před deseti lety nikdo z nás mobilní telefon nepotřeboval, dnes potřebujeme nový co dva roky.

OTESÁNCI

Obyvatelé těch nejbohatších zemí jsou nejzadluženější. Osobně i skrze veřejný dluh, který vytváří stát. Výdělky jim ke spokojenosti nestačí. A politikům, kteří chtějí politiky zůstat i po dalších volbách, nestačí vybrané daně k tomu, aby uspokojili požadavky, které lidé vůči státu mají. Nároky občana naší civilizace rostou neúměrně rychleji než naše závratné bohatství. Čím jsme bohatší, tím silněji se domníváme, že máme na vše nárok. Je to nekončící hra, v níž nelze zvítězit.

Čínskému zemědělci k jídlu obvykle stačí rýže s rýží, zbytek uspoří. Ano, i v Americe se kdysi spořilo. Minulý týden jsem Američanům přednášel a toto archaické slovo, totiž spoření, použil. Už je to sice dávno, málokdo z nich si na to pamatoval, ale když člověk kdysi v minulosti chtěl něco extra, naspořil si na to. Tak se to dělávalo, dnes je situace opačná.

Loni v létě jsem koupil kolo a v prvotním nadšení ho jel ukázat rodičům, aby jej vyzkoušeli. Máma nabídku moudře odmítla se slovy, že by jí pak to její stávající přišlo staré, pomalé a kostrbaté. Je s ním prostě spokojena, tak nač si to komplikovat?

Jenže my si rádi sedáme na každou novinku, která se kolem mihne, a pak se divíme, že jsme neustále nespokojeni. Místo týdenního těšení se na sladkost nás trápí, zda jsme si vybrali dobře. Pokud můžeme všechno, život něco ztrácí.

ZVLÁŠTNÍ SMUTEK VÍTĚZŮ

Je to jako u počítačových her: z napínavé a zábavné střílečky se stane nebetyčná nuda v momentě, kdy si skrze „cheaty“ zajistíte nekonečné zásoby munice, nejlepší zbraně a nekonečně životů.

Ze začátku to vypadá jako velká výhra, ale po pěti minutách hry, která ztratila dobrodružství, začnete zívat a uvědomíte si, že jste si právě přebytkem zkazili svou oblíbenou zábavu. Proto spokojenost či štěstí neroste s úrovní bohatství. Naopak je to živná půda pro deprese. Proto bývá občasné vytržení z idylky, jak jsme se dozvěděli od Jirotkova doktora Vlacha, namístě a nakonec je ozdravné.

Co by na to řekla teta Kateřina, není zřejmé, ale prezident Klaus se včera v MFD vyjádřil v tom smyslu, že krize jsou sice přirozenou a nevyhnutelnou vlastností tržní ekonomiky a že se jim nelze vyhnout, ale hned jedním dechem dodal, že za to beztak může stát.

DÁREK NA USMÍŘENOU

Můžeme hledat viníky současné krize všude kolem, ale osočující prst se nakonec nevyhnutelně stáčí na nás samotné. A že státní pomoc nepomáhá? Ono se to má trochu jako v partnerských vztazích: pokud dojde ke ztrátě důvěry, drahý dárek to nespraví, důvěra se holt musí nějakou dobu budovat. Ale dárek a kytka nejsou špatný začátek. Speciálně pokud si shodně s prezidentem myslíme, že za krizi může stát.

23. 10. 2008

TEOLOGIE, VĚDA A VÍRA

DOBA D(L)UHOVÁ A KŘESŤANSKÁ SYMBOLIKA V EKONOMICE

Odpuštění dluhu, vykoupení (špatných) pohledávek a nezasloužené státní dary (dotace a garance) jsou dnes jedním z hlavních způsobů, jak stát zachraňuje hospodářství před krizí. Osobní odpuštění a vykoupení jsou ale zároveň hlavními myšlenkami křesťanství. Člověk může, ale nemusí být věřící, nicméně klíčový vliv této víry na formování naší civilizace nemůže popřít nikdo. Křesťanství mělo a má na naší ekonomii větší vliv, než si myslíme.

VYKOUPENÍ: OTROCI DLUHU

Zároveň ale také platí, že ekonomické principy ovlivňovaly křesťanství. Ježíš i jiné biblické postavy rády používaly ekonomické příměry a podobenství. Tak například onen klíčový křesťanský a dnes navýsost duchovní pojem „vykoupení“ měl původně ekonomický smysl: pokud se někdo neúnosně zadlužil, upadl v té době do otroctví. Pokud jej někdo z tohoto područí vyplatil, hovořilo se právě o vykoupení.

Dnes se také vykupují špatné dluhy. V dobách krize hraje roli vykupitele stát. Ten řekne věřiteli (bance): nevymáhej dluh po těch, kteří jej nemohou splatit, onen dluh vykoupí a bere na sebe. Dluh byl vykoupen. Dlužníkovi prominut, odpuštěn. V židovské víře hrál zase důležitou roli koncept obětního beránka, který na sebe zástupně bral hříchy jedince nebo celé společnosti.

HŘÍŠNÉ STRUKTURY

Papežské sociální encykliky hovoří o hříšných strukturách. Mají tím na mysli takové hříchy, jejichž konání se neobejde bez větší společnosti a dělby práce. Jsou to neosobní hříchy dělané bez zlého úmyslu a jakoby nevědomky. Samotná vina se ztrácí někde ve strukturách společnosti, ale nakonec se přesto děje zlo.

Na rozdíl od dělby práce (která funguje výborně a je na ní postaveno současné bohatství) dělba viny již moc funkční není. Příkladem budiž třeba nacistické Německo: stalo se hrozné zlo, ale konkrétní viníci se hledali velice těžko. Nebo ekologie: nikdo z nás není vinen tím, že stojí s autem v koloně a činí okolní vzduch nedýchatelným, ale ta kolona je tvořena zas a jen auty – a řidiči, kteří nadávají na kolonu, jejíž součástí jsou a kterou sami každé ráno tvoří.

Jsou to jakési hříchy nás všech. Jsou to ona mnohá drobná opomenutí, legie mírných zaokrouhlení, tisíce kousků nedbalosti a kilogramy přehánění. Smíchejte to dohromady a čas od času vám z toho prostě kolektivní hřích vyjde. Individuální vinu budete v těchto případech hledat jen stěží. I proto se ve starších společnostech prostě kladly ruce na obětního beránka. Takový hřích se tím přiznal a žádalo se o odpuštění.

I náš systém potřebuje čas od času vyčistit. Nahromaděné nedbalosti je třeba vyhnat jako kdysi toho berana, který byl obtěžkán drobnými hříchy všech. Čas od času se tedy stane, že za viny neplatí viníci, ale někdo jiný. Někdo odjinud, někdo erární. V dnešní sekulární společnosti hraje roli takového vykupitele, očistitele stát. Stát vykupuje špatné dluhy, dává slabým společnostem finanční a nezasloužené dary.

KRIZOVÁ SPRAVEDLNOST

V jednom novozákonním podobenství hovoří Ježíš o hospodáři, který vyplatil všem dělníkům stejnou výplatu, ať se dřeli celý den, nebo pracovali třeba jen hodinu. Zdá se vám to nespravedlivé? Možná ano. Zdá se vám to neekonomické, třeba jako systém postrádající motivaci makat? Určitě ano! Ale je to vlastně něco podobného, co dělá stát v období krize. Dává všem, a zejména těm, kteří byli málo opatrní, málo obezřetní a v konkurenci samotné by bez nezasloužené pomoci prostě nepřežili. Maže hříchy, přehlíží provinění. A klade je na obětního beránka – erární kasu, která je pak nese.

Hříchem západní civilizace (Česka se to zas tak moc netýká), symptomem naší doby, která možná do historie vejde jako „doba dluhová“, bylo a je příliš mnoho dluhů. Příliš levné peníze, příliš nízké úroky, příliš velká spotřeba, domácnosti i stát s příliš vysokými dluhy.

MEJDAN A PŮST

Jak z toho ven? Jsou dvě cesty. Jedna je „uskrovnění se“ (ten termín u naší bohaté společnosti zní ve srovnání se zbytkem světa skutečně velice nejapně) na úroveň bohatství, na kterou máme nárok. Jenže pokud jsem si za rok vydělal 100 jednotek a spotřeboval zboží za 120, pak mě čeká uskrovnění dvojí. Nejdříve na přiměřenou úroveň, tedy na ekvivalent oné stovky jednotek. A pak samozřejmě ještě dále, aby bylo na splátku dluhu. Přesně to teď čeká Ameriku: takový malý spotřební půst.

13. 11. 2008

FILOZOFIE A ETIKA

NEDOSTATEK NEDOSTATKU ANEB NOVOROČNÍ ROZJÍMÁNÍ

Náš výtah nefunguje. Nákupy tak musíme tahat po schodech. Potkal jsem u vchodu sousedku, která za tímto účelem svolávala manžela, a když se pak vláčeli do čtvrtého patra, mezi nádechy procedila: „To není možný, že tohle všechno sežereme…“

Rok 2008 ukázal, jak závislí jsme na spotřebě a jak málo nás přitom činí šťastnými. Vše se nám zdálo být málo, i když všeho bylo dost. A nadává-li člověk příliš dlouho na cosi, stává se, že mu to osud dopřeje.

TENKRÁT NA VÝCHODĚ

Moderní ekonomie se zabývá růstem. Co možná nejhladším a největším. Neřeší, kam takový růst spěje; ani nefilozofuje nad jeho smyslem. Ekonomové to neumějí. Taková role náleží mudrcům. Ti první nám mohou nabídnout řešení současné situace na pár let, to dlouhodobější ale hledejme u druhých zmíněných.

Asi jsme si neuvědomili, že jsme štěstí ze spotřeby vytěžili a další radost už v této oblasti nenalezneme. Lidé jezdí v supermarketech s plnými košíky, ale otráveně.

Srovnejte, jak vypadaly naše nákupní košíčky před dvaceti lety. Ani ta nejbohatší rodina napíchnutá na nejluxusnější zboží z Tuzexu by se zdaleka nemohla chlubit stejným nákupním úlovkem jako dnešní rodina s příjmem průměrným.

Zatočila by se nám hlava, kdyby nám někdo tehdy řekl, že se během dvaceti let budeme mít tak dobře jako dnes. Křivka spokojenosti stoupá se spotřebou pouze do jisté hranice. Více štěstí z konzumu už nevytěžíme. Musíme hledat jinde.

INFLACE POHODLÍ A DOSTATKU

Jsou dva způsoby, jak si užít spotřeby. Buď ji neustále zvyšovat, nebo se naučit nalézt uspokojení v její dosavadní míře. A není lepší způsob jak si uvědomit, kolik toho máme, než si od spotřeby na chvíli odpočinout.

Kdo neví, jakou novou plazmovou televizi koupit, může si dát týdenní půst od televize vůbec. Kdo si chce opět skutečně vychutnat jídlo a neví, jaká delikatesa by to mohla zařídit, ať pár dní nejí vůbec. Po týdnu abstinence budete mít ze staré televize a prostého jídla mnohem větší radost, než by mohl přinést sebedražší nákup sebelepší věci.

Co se ordinuje hladovému, aby byl šťastný? Jídlo. Co ale naordinovat sytému? Půst. Pokud naše civilizace trpí nějakým nedostatkem, pak je to nedostatek nedostatku. Vše je k dispozici, je inflace všeho. Byly doby, kdy vycházelo několik zajímavých hudebních desek ročně. Dnes jsou na internetu za skromný peníz k dispozici triliony gigabytů hudby.

Nedostatek si musíme uměle vytvářet. Jen v nedostatku je totiž dobrodružství, a tím pádem i zábava. Je symptomatické, že za tímto účelem vzniklo celé průmyslové odvětví: zábavní průmysl – tovární vytváření zábavy a rozptýlení. Proč? Protože se nám jich v běžném životě nedostává.

PLASTOVÉ NEBEZPEČÍ

Přesyceni v teple domova sledujeme televizní dobrodružství, v němž hrdinové trpí hladem a zimou. Bavíme se cizím nebezpečím, které bychom vlastně rádi sami prožívali. Je to paradox: čím více budeme sytí a v bezpečí, tím více budeme poptávat umělou zábavu a plastové nebezpečí.

A tak se snadno stane, že nadáváme pod tíhou vlastního nákupu. Proč? Protože v naší civilizaci není na vděk místo. Růst přebytku považujeme za samozřejmost a nedostatek oceníme jen v televizi. Rok 2009 nabízí šanci připomenout si, že to může být i jinak.

8. 1. 2009

PSYCHOLOGIE TOUHY

O BĚHU KULHAVÉHO POUTNÍKA ANEB O ODMÍTÁNÍ LÉKŮ

Když jsem před měsícem kvůli naražené noze chvíli chodil o berlích, pozoroval jsem na sobě, že se začínám chovat jako důchodce. Nevrlý, pokud mne lidé okamžitě nepouštěli sednout, mé myšlenky byly zaměstnány jen jedním: zkrátit délku stání či chůze na minimum. Místo prstem, začal jsem na věci ukazovat špičkou hole. Když bylo potřeba přivolat výtah, činil jsem tak rovněž špičkou berle. Život kolem se zpomalil, belhání z jednoho místa na druhé trvalo nekonečně dlouho.

KDE BYCHOM BYLI?

Podobně dnes působí světová ekonomika. Z kdysi ladného běžce se stal kulhavý poutník, který potřebuje pomoc. Bere si berle od každého, kdo mu je dá či půjčí. A kdo má jen trochu rád psychickou pohodu, raději se vůbec neptá, kde by světová ekonomika byla, kdyby těch berlí nebylo.

Kde by byl americký a evropský finanční sektor bez státních záruk, masivních injekcí a všemožné jiné pomoci? Jakpak by asi dnes vypadal svět, kdyby se položila většina amerických finančních domů?

Postupujme tedy hezky po pořádku: než budeme vést silácké řeči, jak si trhy poradí samy, odpovězme si nejprve na pár otázek.

ZBYTEČNÉ SUMMITY A SLOVA

Krize pomine sama, říká český prezident, a má pravdu asi takovou, jako když kulhajícímu mladíkovi s těmito slovy bereme berle. Ano, rána či zlomenina se zhojí sama. To ovšem neznamená, že nepotřebujeme podpůrné prostředky. Zdravý člověk doktora nepotřebuje, nepotřebuje ani berle. Berle nikdy samy o sobě chodit nebudou a nikdo jim nevdechne život. Ale odmítat při onemocnění přísun vitamínů či antibiotik se notně podobá přesvědčení některých náboženských sekt odmítat léky. Všechny léky, všechny infuze, vše. A ať si u toho pacient třeba zatřepe bačkorama…

Vyřeší chystaný evropský krizový summit vše? Nebo je naopak zbytečný? K vážnému onemocnění (a o vážné onemocnění se v naší situaci jedná) je přece rozumné svolat konzilium lékařů, aby se poradili na společném postupu. Jakpak by to asi dopadlo, kdyby pacienta léčil každý doktor po svém, a to bez koordinace s ostatními? Navíc pacient je ve stavu, kdy si chce nechat pomoci.

Kdysi hrdá slova podnikatelů a finančníků „státe, nech nás být“ se nyní mění ve svůj opak „státe, prosíme, všimni si nás“. Může nám to být líto, můžeme zamáčknout slzu, že svět není takový, jak jsme si představovali, ale to je tak všechno. Proto je rozumné, abychom jako předsednická země svolali jednání, kde se budou hledat společná řešení.

NÁS UZDRAVÍ VÍRA

Nikdo tady netvrdí, že léky či vitaminy samy o sobě člověka uzdraví. Ale tvrdit, že jakékoli léky jsou zbytečné, a hledání řešení je dokonce nebezpečnější než krize sama? To je jako tvrdit, že nás uzdraví víra. Ta by musela být hodně silná. Ale v podstatě má pan prezident pravdu, v dlouhém období se vše vrátí do normálu a trhy opět naleznou svou rovnováhu. Jenže v dlouhém období můžeme být všichni také dávno mrtví, abych parafrázoval slavný citát Johna Keynese pronesený při podobné diskusi, která ovšem proběhla před osmdesáti roky.

JAKO ZLOMENÁ NOHA

Nemám za to, že se dnešní situace podobá chřipce, kterou lze léčit podomácku, zaručenými recepty od babičky a bonmoty tety Kateřiny.

Podobá se spíše zlomené noze. Na zlomenou nohu se neumírá, kost sroste sama, ale nejdříve je třeba dát ji do sádry. Když ranění jen přechodíme, noha sama od sebe prostě jen tak dobře nesroste. Chřipku přechodit můžete, můžete dokonce i chodit do práce, ale je to dost riskantní.

Mimochodem, i chřipka, není-li vyléčená, může vyústit v zápal plic, zánět mozkových blan nebo může mít zbytečně dlouhý průběh. Navíc u chřipky hrozí epidemie, což je asi jediný její aspekt, který jako přirovnání k současné krizi sedí.Pro pochopení toho, jak rychle se nákaza šíří, se podívejte, jak s finančními domy celé Evropy zamával bankrot maličké islandské ekonomiky.

Byl to poslední kulhavý poutník? Co kdyby se něco podobného stalo v Pobaltí či v některé zemi jižní Evropy? Přispěcháme těm zemím na pomoc, nebo necháme nákazu šířit dál?

To je totiž ta otázka. Budeme ochotni těmto zemím pomoci z našeho rozpočtu, nebo budeme čekat, až voda vystoupá tak vysoko, že to bude viditelné i z těch nejvýše postavených pražských pahorků? Jakkoli doufáme, že to nenastane, na tuto situaci je lépe být připraven.

12. 2. 2009

EKONOMIE A TEORIE

INTELEKTUÁLNÍ STOP STAV ANEB EKONOMICKÉ RETRO

Jako studenti ekonomie jsme se rozdělovali na dva tábory: „ekonomické“ a „kecací“ ekonomy. Ti první se soustředili na tvrdé matematické a ekonometrické modely a jejich hlavní zaklínací slovo byl termín model nebo vzoreček. Ti druzí se soustředili na měkčí, lidštější část ekonomie a její přesahy do oborů, jako jsou filozofie, sociologie, politologie, právo a psychologie.

CO NEMÁ MODEL, NEEXISTUJE

Přestože jsme se měli rádi a chodili jsme spolu na pivo, mezi našimi školami zela nepřekonatelná propast. Z pohledu těch druhých – k nimž se počítám – totiž člověka prostě matematizovat moc dobře nelze. Jenže matematická – modelová – část ekonomie v poslední době měla navrch. Modely vycházely, ekonomika postavená na nich šlapala, a nebylo třeba hloubat, jak která škola co metodologicky řeší nebo neřeší, jak filozoficky pevné jsou její předpoklady.

Z ekonomie se stala imperiální věda. Obor, který si podmaňoval ostatní společenskovědní oblasti. Na politiku jsme se dívali z hlediska egoistické maximalizace užitku, ekonomicky jsme se dívali na společnost, na právo, na církve a náboženství. Vše, co bylo matematicky tvrdé, vítězilo nad spekulativně lidským. Dávalo to smysl.

MECHANICKÝ POMERANČ

Kdysi dávno ale ekonomie začínala jako podsektor etiky a filozofie. Prvních mnoho desetiletí v sobě ekonomické knihy neměly vzorečky. Později se ale ekonomie inspirovala mechanistickou fyzikou. Představovala si, že svět je jeden velký stroj, který stačí tu a tam správně po(h)ladit, promazat a je jen otázkou mechanické zručnosti, jak dobře poběží.

Poslední dobou se však čím dál víc ukazuje to, na co „kecací“ část ekonomie poukazovala již dlouho: nejsme vynálezci, stavitelé, architekti ekonomiky. Můžeme hrát jen roli turistů. Občas můžeme pomoci se vší pokorou poukázat na opadávající omítku a místy něco upravit.

VĚŘÍCÍ EKONOMOVÉ

Zda je někdo pravicově či levicově orientovaný ekonom, záleží jen na něm. Na to žádný vědecký postup není. Pokud někdo věří ve svobodu a zodpovědnost jedince, najde si školu, která tomu odpovídá. Kdo věří především v solidaritu a tomu, že stát může ekonomice nějak pomoci, najde si školu jinou, konkurenční.

Málokdy se stává, že by člověk přešel od jedné školy ke druhé. A pokud ano, pak většinou pod vlivem životní zkušenosti, ne kvůli vědecké metodě. Kdybychom uměli dokázat, že jedna škola má prim, byl by konec velké diskuse.

Nevím, kam přesně se posune teoretická ekonomie a hospodářská politika obecně. Jisté se mi však zdá následující: náš obor musí být méně matematický, protože tyto modely, zdá se, fungují dobře, pokud svítí slunce a vše se vyvíjí dle předpokladů. Ale zklamávají, pokud se děje něco důležitého, což je většinou právě to, co nás zajímá.

Zadruhé musí být ekonomie pokornější a otevřenější jiným oborům. I nyní hovoří ekonomové o krizi důvěry (sociologické téma), hříších (teologické téma), nespravedlnosti (právnické téma), o davové psychóze atd. Pokud vidíme problém v těchto oblastech, v samotné ekonomii odpověď nikdy nenalezneme.

ZPĚT KE KOŘENŮM

Co se týká budoucnosti hospodářské politiky, pro začátek bude stačit návrat ke Keynesovi. Ten se totiž – aniž by se sám kamkoli posunul – stal z dnešního pohledu pravicovým ekonomem. Tím, že hospodářská politika se v posledních letech stala levicovější než zmiňovaný klasik.

Až se nám podaří generovat přebytky rozpočtu v dobách růstu, pouštějme si ústa na téma státní neintervence. Jinak z ekonomie zbude opravdu jen kecání.

19. 2. 2009

EKONOMIE A TEORIE

O DÉMONOLOGII, ZOMBIE BANKÁCH A CESTÁCH Z KRIZE

Když vše v létě 2007 začalo, mysleli jsme si, že se jedná o bublinu v sektoru podřadných amerických hypoték. Doufali jsme, že prostě splaskne, podobně jako mnoho jiných předtím. K poklidu přispíval i fakt, že se jednalo o malou podskupinu: podřadné hypotéky ve třetím kvartálu roku 2007 činily pouze 6,8 % všech existujících hypoték. Navíc splátka hypoték nepředstavovala velký podíl na příjmu průměrné americké rodiny. Démon se zdál být malý. Mysleli jsme si, že proto nebude ani nebezpečný.

BUBLINA STOUPÁ STÁLE VÝŠ

Mezitím se nám praskající bublina rozrostla a zatím popraskalo vše, čím prošla. První na řadě byly hypoteční ústavy, které se na druhořadé hypotéky soustředily. Bublina je rozvrátila a razila si cestu výš. Dostala se na úroveň amerických bank – a ty to nevydržely. Bez státní pomoci by sotva přežily.

Pak nákaza stoupala výš a zasáhla i velké ústavy, u kterých se americké banky pojišťovaly. Brzy přeskočila z Ameriky do Evropy a záhy zasáhla celou planetu. Z něčeho, co na začátku vypadalo jako sektorová a regionální záležitost, se vyklubala globální finanční krize, která se dotýká téměř každé země.

VĚTŠÍ, NEŽ JSTE SI MYSLELI

Paul Krugman, ekonom nobelista, se včera ve svém sloupku v deníku International Herald Tribune připojil k Alanu Greenspanovi – tradičnímu obhájci trhu – a vyzývá k dočasnému znárodnění bank.  Ústavy v současném stavu totiž nazývá „zombie bankami“. Kdo má rád horory, ví, že zombíci jsou neživí nemrtví. Jsou něco mezi, něco, co by nemělo být. Něco, co je jen nekalým kouzlem drženo při jakémsi kvaziživotě.

Podle Krugmana bude lepší, když místo tohoto stavu někde na pomezí života a smrti zakončíme nešťastnou existenci postižených bank jejich dočasným znárodněním. Zároveň se však termínu znárodnění obává natolik, že si místo něj vypůjčuje z novořeči pěkné novoslovo: „předprivatizace“. Mezitím začíná být Evropanům jasné, že krize, která přerostla západním bankám přes hlavu, se začíná sápat ještě výš: v těchto dnech se v zahraničním tisku spekuluje o tom, který stát bude mít jak velké problémy se stále sílícímu démonu postavit.

Nejde přitom jen o Lotyšsko či Island, ale i o renomované země, o jejichž solventnosti nikdo moc nepochyboval: řeč je třeba o Irsku nebo Řecku. Z malého čertíka obývajícího svět podřadných amerických hypoték se stal globální démon, který obchází a kouká, koho by pohltil. A narostl nám natolik, že má dost síly, aby mohl zničit celé státy. Všem je jasné, že si teď musíme pomoci. Dokonce bych si troufl říci, že jsme zaspali posledních pár let, kdy jsme se jako Evropané mohli na něco podobného připravit. Lisabonská smlouva byla pokus jít tímto směrem.

Společně obstojíme, ale bude-li bojovat každý stát jen za sebe, padneme jeden po druhém. Prostě nemáme postavenou nadstátní strukturu (jako ji mají například Spojené státy), a mechanismus pomoci proto musíme nyní narychlo a spontánně vytvořit.

SPOLU NEBO PROTI SOBĚ

Návrhy na krátkozraké národnostní skrblení peněz – každý pro sebe – jsou v téhle situaci prvním krokem na cestě k zhoubě. Naštěstí se zdá, že je to jasné nejen západním politikům, ale i těm našim (včetně opozičních).

Pokud se Lotyšsko ocitne v problému, ostatní mu musí pomoci. Druhý Island už se nesmí opakovat. Aktuální trable Lotyšska nejsou problémem jeho obyvatel, ale problémem evropským. Je nespravedlivé, když na špatné financování Řecka musí doplácet Němci nebo kdokoli jiný, ale v tuto chvíli je to to jediné, co se dá dělat.

POHLED Z VRCHOLU (LEDOVCE)

Proč se hypoteční krize rozrostla do takových rozměrů? Jsem toho názoru, že druhořadé americké hypotéky byly jen pověstným vrcholkem ledovce. I na úrovni domácností, států či podniků totiž docházelo ke špatnému vyvažování rizik, k neadekvátnímu předlužení a bezdůvodně optimistické důvěře. Díky dluhům si státy i jedinci mohli užívat více, než na kolik opravdu měli.

Neprožíváme krizi zapříčiněnou druhořadými hypotékami, ale krizi dluhového financování. Kdyby státy nevstupovaly do krize tak předlužené, státní bankrot by nikomu nehrozil.

26. 2. 2009

EKONOMIE A TEORIE

SPOR O EKONOMII ANEB SEDLÁČEK SE MÝLÍ VE VŠEM

Rád bych dal studentu Petru Houdkovi a asistentovi na VŠE Petru Kozlovskému (Sedláček se mýlí: ve všem, HN, 23. února) za pravdu, ale mám s tím logický problém. Pokud sám řeknu, že se ve všem mýlím, dostáváme se náhle do paradoxu: mýlím se i v tom, že se ve všem mýlím? Tuto logickou past znal už Epimenidés z Knóssu: když Kréťané vykřikují, že všichni Kréťané jsou lháři, lžou? Přátelé, nezacyklili jsme se tak trošku?

MATIKA JAKO LATINA

Ve svém článku (Intelektuální stop stav aneb Ekonomické retro) jsem si sám ze sebe dělal legraci jako z příkladu „kecacího“ ekonoma. Nikde jsem ale netvrdil, že matematické modely jsou na nic. Sám je používám, byť nerad. Pouze říkám, že ekonomie je a musí být víc než ekonometrie.

Klíčová myšlenka celého mého článku byla zhruba taková: matematika se má k ekonomii jako latina k lékařství. Latina je užitečná, usnadňuje, urychluje, ale lékařství je víc než latina a ekonomie je víc než matematika.

MATIKA NA SVÉM MÍSTĚ

Tomáš Munzi ve své velice podnětné reakci napsal, že matematika je královna věd. Matematika však není vědou, ale abstraktním konstruktem, jazykem, systémem vypracovaných (užitečných) tautologií. Proto může jeden z největších logiků minulého století Ludwig Wittgenstein napsat, že „logické výroky jsou tautologiemi“ a že „logika je transcendentální. Matematika je logickou metodou.“ Bertrand Russell, snad nejznámější britský logik, matematik a filozof, to vystihl možná ještě lépe: „Matematiku lze definovat jako předmět, ve kterém nikdy nevíme, o čem vlastně hovoříme, ani zda je dané tvrzení pravdivé.“ Matematika představuje jazyk ekonomie a jako každý jazykový systém je jen sofistikovanou množinou tautologií.

Takže k vědeckému poznání potřebujeme něco víc než jen matematickou metodu. A teď pozor: stejný Bertrand Russell ve své sbírce Mystika a logika (ten heretický název!) vidí klíč k dosažení filozofické excelence v kombinování právě mystiky (inspirace) a vědy (metody). Nápad nás prostě na-padne, pře-padne, nebo ne. Rigorózní metoda přijde až na druhém místě, po nápadu.

Matematika je neuvěřitelně mocný nástroj, jenže je též dominantní a imperiální a nemůže vystihnout zdaleka vše, jak upozorňuje Munzi. Filozof George Berkeley to pojmenovává přesně: „…doufat, že zmnohonásobením nebo zdokonalením svých (analytických) schopností budeme s to poznat ducha jako trojúhelník, je tak absurdní, jako kdybychom doufali, že uvidíme zvuk.“ Přehnaná aplikace matematiky má paradoxně tendenci zamlžovat realitu, navíc v praxi často sledujeme vyprázdnění obsahu na úkor formy.

EKONOMIE A MATIKA

Jak se tedy má vztah ekonomie a matematiky? Začněme klasikem. Ekonom John Stuart Mill ve svých Esejích o etice, náboženství a společnosti (všimněte si, to téma!) napsal: „Nebude dobrým národohospodářem, kdo je jenom národohospodářem.“ Předtím než se Adam Smith stal zakladatelem ekonomie, byl morálním učitelem, který vedle Bohatství národů napsal vynikající knihu Teorie mravních citů. Thomas Malthus byl knězem, nejen ekonomem. Mimochodem ani on, ani desítky dalších klasiků ve svých knihách nepoužili ani jedinou rovnici. Matematiku prostě nepotřebovali, i oni byli „kecací“ ekonomové.

Tím se nechce říct, že matematika je špatně, ale ekonomie vznikla v kolébce filozofie a etiky, nikoli matematiky. Dám příklad, který to snad vysvětlí. My jsme pochopitelně dopady návrhu NERVu spolu se studenty FSV UK modelovali a matematizovali, abychom viděli dopady. Matematika nám v tom pomohla. Ale matematika tato opatření nikdy nevynalezla.

LETNÍ ROZJÍMÁNÍ

Jsem rád, že se tato ekonomicko-filozofická diskuse rozproudila (jen se to mělo spíš načasovat na léto, mrzí mne a omlouvám se, že jsem téma otevřel v takto hektické době). Reakce ekonomů Filipa Petrolda, Ondřeje Schneidera a Tomáše Munziho byly podnětné a namístě a děkuji za ně. Na článek studenta Petra Houdka a asistenta Petra Kozlovského se těžko reaguje, neb jsem z něj kromě invektiv nepochopil, v čem se to teda mýlím.

15. 3. 2009

EKONOMIE A TEORIE

ÚPADEK ANEB ZAČ BY EKONOMOVÉ MĚLI DRŽET HLADOVKU

Schválně si zaprovokuji: je mi skoro jedno, jak hluboký bude letošní deficit veřejných financí. Opili jsme se, teď bolí hlava a v momentě, kdy už sáhneme po paralenu, je skoro jedno, jestli to bude tableta jedna nebo tři. Jde hlavně o to, abychom za pár let znovu nebyli „pod obraz“. Nebo jinak: jde o dlouhodobou udržitelnost veřejných financí.

HLAVNĚ TEN RŮST ABY BYL

Ekonomové se teď zaměřují na to, jak nastartovat růst, dluh se „nějak vyřeší“ potom. S návrhem na to, jak se dlouhodobě usměrnit, ale zatím nepřišel nikdo.

Recese s námi budou stále, ale my bychom měli předcházet tomu, aby se z nich stávaly státní krize. Pojďme přestat cedit komára a zaměřme se na velblouda: na politický princip neustálého zadlužování státu. Stávající systém k něčemu takovému totiž přímo provokuje. A to hned z pěti důvodů.

Prvním je nenápadná lev(n)ost dluhu: kdo by chtěl zvyšovat daně? Kdo by chtěl snižovat důchody? Nikdo, kdo stojí o zvolení. Proto se rozdíl mezi státními příjmy a výdaji řeší dluhem, ten totiž vadí jen pár analytikům, kteří kvůli němu ale určitě stávkovat nebo hladovkovat nebudou.

Druhý důvod ozřejmí obraz hostince, kde vaši útratu zaplatí synové a dcery. Každý takový systém vždy vede k nemoudrému, ale pochopitelnému přejídání a opíjení se.

Třetí motivací k dluhové nadspotřebě je legitimizace tříprocentního deficitu evropským Paktem stability a růstu, který je z mnoha hledisek procyklický.

Čtvrtou příčinou je syndrom pátečního večera a kocoviny sobotního rána. Šestý den ráno si obvykle slibujeme mnoho krásných věcí; další pátek na ně ale rádi zapomínáme. Rozpočtová disciplína zatím prostě není vynutitelná.

A konečně pátý stimul k zadlužování: paradox růstu na dluh. Pokud si půjčí rodina, nikdo neříká, že zbohatla. Ale pokud to samé učiní stát, je to tak bráno a danému politikovi se tleská. Dluhem vyhnaný růst HDP vidí všichni, odpovídající růst dluhu téměř nikdo.

V minulých letech platilo: všude kolem samý přebytek, u rozpočtu ale aby lupou pohledal. Potřebujeme nová pravidla. Možná bychom my ekonomové měli stávkovat za přinejmenším vyrovnaný rozpočet! A možná bychom měli držet hladovku, nevytváří-li stát za prudkého růstu rozpočtové zásoby na doby horší.

MISSION POSSIBLE: PŘEBYTEK

Cílem je co nejrychleji splatit státní dluh. Cest je mnoho, já dávám ke zvážení tři.

První je politická. Nové dynamické pravidlo Paktu stability a růstu. Místo statických 3 % se pojďme domluvit, že součet deficitu plus růstu HDP nesmí být více než třeba 4 %. Druhá je statistická. Pojďme vytvořit novou definici HDP, u kterého se bude odečítat deficit za daný rok. Politik tak nebude moci vyhrávat volby na dluhově anabolickém růstu. Konečně třetí cesta je civilizační. Pojďme se vykašlat na růst za každou cenu a soustřeďme se na snižování dluhu za každou cenu. Tedy, pojďme se domluvit, že budeme cílit třeba k jednoprocentnímu růstu HDP a co bude nad to, ihned věnujme na splácení dluhu.

Dokud se budeme zabývat pouze fenoménem maximálního růstu za každou cenu, dříve nebo později se „uzadlužíme“ až k bankrotu. Ať přestanou mezi sebou země soutěžit v tom, kdo o kolik uměle vyžene růst, a raději zápolí v tom, kdo rychleji splatí dluhy. Kdo sníží svůj státní dluh na rozumnou úroveň (ze současných průměrných 70 % řekněme třeba na 10 % HDP), ať si zas roste, jak libo. Růst je v pořádku, pokud není na dluh.

UTRÁCÍŠ NADMÍRU? ŠLAPEJ!

A to nejdůležitější nakonec: zaveďme u každého pravidla vynutitelnost, která dnes chybí. Dohodněme se třeba, že politik, který dané pravidlo překročí, přijde o polovinu platu (práci dělá špatně!), služební auto (ať jezdí na kole, MHD a vlakem) a reprefondy. Ušetřené peníze nechť se pak alespoň symbolicky věnují na snížení sekery, kterou nadělal. Celkem mne totiž překvapilo, kolik reakcí vzbudil článek, jímž jsem si dovolil trošku zlehčit (jinak tak důležitou!) matematickou serióznost nás ekonomů. Diskuse byla fajn, ale důležitější je bavit se spíš o tomto! Nebo nám nezbude než za pár let držet tu hladovku.

19. 3. 2009

PSYCHOLOGIE TOUHY

MUKA TĚCH, KTERÉ NELZE USPOKOJIT ANEB O SPOČINUTÍ

Navzdory prudkému nárůstu bohatství v minulých letech máme stále málo. Kolik toho musíme mít, abychom málo neměli? Co je v nás za těkavost, která nedokáže nalézt spokojenost? Proč nedokážeme nalézt mír? Na jedné straně je to užitečné. Právě této věčné nespokojenosti vděčíme za to, že ekonomika neustále roste. Ekonom v této kreativní destrukci, která neustále něčím novým nahrazuje zcela funkční včerejší, vidí tažný princip kapitalismu. Filozof Alfred North Whitehead považuje proces za pravou realitu a setrvávání za úpadek.

OSEL HONÍ MRKEV

Ekonom Fred Hirsch si paradoxní situaci, v níž s rostoucím bohatstvím nejsme šťastnější, vysvětluje takto: pokud sedíte na koncertě a někdo si najednou stoupne, získá komparativní výhodu. Ale jen na úkor druhých, kterým stíní. Když jej ostatní následují a stoupnou si také, komparativní výhoda zmizí – všichni jsou na tom opět podobně, jen s tím rozdílem, že všechny víc bolí nohy. Poté si někdo stoupne na špičky a celá spirála se opakuje. Pak se lidé začnou vysazovat na ramena, stát při tom na špičkách a tak pořád dál.

Naše spokojenost je prostě komparativní, není absolutní a budeme se cítit jako největší chudáci, pokud si náš soused, pan Nováček, koupí nové auto, přestože jsme s tím svým byli dosud spokojeni. Lze této spirále uniknout?

Někteří by možná namítli, že z tohoto konzumního prokletí (řečeno s Komenským z „labyrintu světa“) lze utéct do ráje srdce, kde je klid a spočinutí. Nehledejme spočinutí v materiálnu, ale v duchovnu. Koneckonců Ježíš nikdy své učedníky nezdravil „štěstí vám“, ale „pokoj vám“.

Na základě sociologického průzkumu vyšlo najevo, že si prakticky všichni – bez ohledu na to, jak movití právě jsme – přejeme, aby nám příjem stoupl zhruba o třetinu. Nejspíš proto, že iluze třetinového polepšení asi není úplně nereálná. A může tedy fungovat jako pověstná mrkvová návnada, která nutí osla hnát se neustále kupředu.

PROROK STŘÍDMOSTI

Augustin ve svém spise Vyznání vyřkl památnou modlitbu: „Neklidné je mé srdce, Bože, dokud nespočine v Tobě“. Ale spočinulo jeho srdce? Našel to, co hledal, a nehledal již více? Stejně tak starozákonní Židé, když konečně došli do země zaslíbené, museli dále bojovat. Po kýženém míru a spočinutí ani stopy. Koneckonců Jeruzalém znamená v překladu Město pokoje. Byť má ale tak zaslíbené jméno, není v něm pokoj podnes.

Zdá se, že materiální svět je v tomto podobný světu duchovnímu. V obojím chceme stále více, nic nám nestačí. Jako by v nás bylo neodbouratelné reziduum nedostatečnosti, které v nás vytváří nikdy nekončící pnutí.

Jak tedy nalézt vyrovnanost, když si na veškerý standard tak rychle zvykáme? Vždyť i nákupní košík těch nejskromnějších je dnes mnohem bohatší než nákupní košík podpultového tuzexového zboží před dvaceti lety.

Aristoteles kdysi napsal, že každá ctnost, když se přežene, stává se neřestí. S jednou výjimkou, pokračuje Aristoteles: jediné, co nelze přehnat, je střídmost. Proto je také Aristoteles, člověk, kterého Tomáš Akvinský nazýval Filozofem s velkým F, často označován za filozofa (zlaté) střední cesty.

Ve svém stoickém dědictví se přiklání k tezi, že se máme spokojit s tím, co máme, a že štěstí spočívá právě v tomto. Jinak nás chytí do pasti ošidný „já-už-nevím-cobysmus“, a jelikož s jídlem roste chuť, nebudeme spokojeni nikdy.

REZIDUUM NEDOSTATEČNOSTI

Aristotelova rada je dobrá, jenom je s ní těžké pořízení. Zvláště pokud v sobě máme reziduum nedostatečnosti, které navíc bylo v posledních letech tak hýčkáno. Přesto, měli bychom se o vděk a spokojenost snažit. Zvláště v situaci, kdy toho máme – krize nekrize – alespoň materiálně stonásobně více než z našeho pohledu přechudičký Filozof.

30. 4. 2009

FILOZOFIE A ETIKA

ROZUM A CIT ANEB O TOM, JAK SE PŘINUTIT NĚCO CHTÍT

Guru celé generace ekonomů – nositel Nobelovy ceny a autor nejpopulárnější ekonomické učebnice Paul Samuelson – kdysi řekl: „Občas se stane, že naše srdce kontaminují náš rozum a naše oči.“ Mnozí se s ním jistě ztotožňují. Máme přece racionální představu o tom, co a jak dělat, umíme chladně kalkulovat, ale občas se chybička vloudí, neb se do toho zapletou emoce… Občas to vypadá tak, jako bychom se jich nejraději zbavili. Byla by to samozřejmě chyba.

KDO TAHÁ ZA NITKY?

Jiný velký ekonom, David Hume, kdysi napsal, že rozum je otrokem vášní. Na prvním místě stojí cit, vášeň, až poté nastává racionalizace, jak by ten proces nazvali psychologové. Rozum v sobě nemá možnost chtění, říká David Hume, je jen uskutečňovatelem prvotních popudů. Jaký je tedy vztah rozumu a citu?

K lásce se nemůžeme donutit. Stejně jako se nemůžeme donutit k důvěře, jak hezky píše ekonom Lubomír Mlčoch. Srdce má prostě „své důvody, kterým rozum neporozumí. Cítíme to v tisíci oblastí…,“ dodává zase Pascal.

CESTA A CÍL

Lze věřit v racionalitu člověka? V jistém smyslu jistě. Pokud nám dají emoce cíl, cestu k němu dokážeme volit racionálně. Ale cíl cesty nám racionalita určit nedokáže. I Adam Smith, otec ekonomie, píše: „Rozum samotný nemůže označit žádný předmět ani za vhodný, ani za nevhodný. Může nám leda ukázat, že daná věc je prostředkem k dosažení čehosi jiného, co může samo o sobě být vhodné nebo nevhodné.“

Naše jednání není výsledkem opatrné kalkulace užitků a nákladů. Spíše se nechá vést silami, kterým nerozumíme. Emocemi, které nás motivují k činu. Podobný postoj zaujímá i Immanuel Kant: „Čistý rozum ovšem nemůže a priori pracovat s žádnými cíli.“

Je však zvláštní, že od emocí oproštěný člověk se v mnoha oblastech stává jakýmsi ideálem. Tak třeba mniši by měli být odolní vůči erotické vášni. Podobně v různých varovných utopiích jsou emotivní mezilidské vztahy nežádoucí. Například v Orwellově knize 1984 byly lidské emoce striktně popírány. Podobný pocit si člověk odnáší z četby Platonovy Ústavy, kde se nejvyšší třída neměla co ženit a vdávat a děti se měly vychovávat v ústavech. Ale abychom nebrousili jen do minulosti: ideál rytíře z Hvězdných válek je také prost emocí.

Proč se tedy neoddat jen rozumu? Třeba proto, že není proti rozumu upřednostnit zničení celého světa před poraněním prstu, jak píše Hume. Pokud použijeme novější paralelu, pak i marxismus-leninismus si rád přivlastňoval přídomek „vědecký“. A polský sociolog Zygmunt Bauman vidí i holocaust nikoli jako omyl, ale jako důsledek modernity. Tento masakr nebyl chybou naší vědecko-racionální doby, píše Bauman, ale jejím vyústěním. Dost krutá rána naší víře v racionální věk.

VELKÝ KOREKTIV

K racionalitě prostě potřebujeme korektiv citu. Adam Smith svou Teorii mravních citů začíná větou: „Ať považujeme člověka za sebesobečtějšího, zjevně existují jisté vlastnosti jeho přirozenosti, které jej interesují v osudu jiných. Těší se z jejich štěstí, aniž by se na něm sám podílel, a samotné vědomí jejich štěstí ho činí šťastným.“ Právě na této vlastnosti spolucítění je postavena základní logika jeho Teorie mravních citů. Rozum jistě hraje důležitou roli v našem životě, ale emocím, které má naše doba tendenci potírat, nelze upřít velice důležitou, ne-li klíčovou, roli.

MYSTIKA A LOGIKA

Podobně to funguje i ve vědě. Rigorózní metoda je jistě důležitá, ale samotný nápad nepřivodí. Neexistuje vědecká metoda, jak objevovat nové nápady. Inspirace k nám přicházívá po mysteriózních cestách, nikoli nepodobných těm, kterými k nám přicházejí emoce. Bertrand Russell, klíčový matematik minulého století, napsal esej Mystika a logika. Zdůrazňuje v ní, že obojího je potřeba a jednoho bez druhého není. Škoda, že naše školství vyzdvihuje jen logiku a racionalitu na úkor inspirace, emocí a originality. Můžeme dělat vše, co chceme, naše doba nám to dovoluje více než která jiná. Ale nemůžeme si naordinovat chtění. To k nám přichází po neznámých cestách.

14. 5. 2009

PSYCHOLOGIE TOUHY

JEDENÁCTÉ PŘIKÁZÁNÍ: NEZASTAVÍŠ SE!

Václav Havel před nějakou dobou zpochybnil smysl „růstu za každou cenu“. Otevřel tím hluboké téma, protože se dotkl samého božiště naší novodobé víry. Zpochybnil růst, největší maximu současné ekonomie – a do jisté míry by se dalo říci i celospolečenského života.

Abychom se vyhnuli mýlce: nemám nic proti růstu, považuji jej za přirozený – vše živé roste. Ale jen do jisté míry. Od zdravého dítěte jistě budeme fyzický růst čekat a z každého centimetru se radovat. Jak ale dítě vyroste v dospělého člověka, bylo by asi hloupé čekat další nárůst výšky. A zlobit se na dotyčného, pokud růst přestane. Od dospělého čekáme růst v jiných oblastech, třeba ve vzdělání nebo kulturnosti.

Podobně je tomu s růstem společnosti. HDP není jedinou dimenzí, ve které je zdravé růst, to se dá i v jiných oblastech. Pokud se jedná o zdravý a vyvážený růst, nic proti, ale nesmí k němu docházet na úkor zadluženosti buď finanční, nebo třeba té ekologické, což se dělo a děje dál.

NAPŘÍMENÝ KRUH

Kde se představa neustálého pokroku v naší civilizaci vzala? Kdybych se vás zeptal, jak si představujete naši civilizaci za, řekněme, sto let, každý si vytvoří nějaký obraz, nejspíš diametrálně odlišný od současnosti – ať už se bude jednat o pokrokové sci-fi androidní lidstvo, nebo poststeam punkově urbanistický postapokalyptický armagedon. Lidstvo prostě ve vašich představách bude za sto let někde úplně jinde, než je dnes. Koneckonců o všemožných vizích budoucnosti byly napsány tisíce knih a natočeny stovky filmů.

Když byla naše civilizace mladá, hovoří prvotní záznamy o tom, že dějiny vnímala spíše cyklicky. Jako něco, co se neustále točí dokolečka: střídá se čtvero ročních období, ale nic podstatného se nemění; historický čas neměl v tomto pojetí velký vývoj. Kdybyste se tedy na to, co bude za sto let, zeptali takového Sumera, nechápavě by na vás zíral a pak by zřejmě řekl, že by na tom lidstvo bylo za sto let stejně jako dnes či kdykoli jindy.

To teprve my jsme začali vnímat pokrok jako automatický předpoklad. Pokud se nad tím zamyslíme, například materiální vybavení běžné domácnosti se po tisíciletí prakticky neměnilo. Krb, oheň na vaření a jako zdroj tepla, stůl, židle, postel, poličky, nádobí a pár ozdob. Až během posledních dvou století se vybavení průměrné domácnosti začalo prudce měnit. Jen si vzpomeňte, jak to u vás v tomto ohledu vypadalo řekněme před dvaceti lety… A dokážete si vůbec představit, jak to bude vypadat za pouhých pět let, natož za generaci? Před dvaceti lety bychom s velkou částí věcí, kterými jsme dnes běžně obklopeni, neuměli ani zacházet.

Na začátku jsme byli technickým pokrokem zaskočeni, byli jsme na lidstvo hrdí. Nyní pokrok považujeme za samozřejmost.

Antropologové a filozofové se víceméně shodují, že ideu lineárního času, tedy i pokroku, do naší civilizace poprvé uvedlo až hebrejské učení. To jejich starozákonní příběhy měly historický smysl a Židé žili v očekávání historického vyvrcholení dějin příchodem Mesiáše. Lineární dějiny, na rozdíl od cyklického pojetí, mají směr: od stvoření k vykoupení. Dějinný kruh nahradila přímka.

POKROK KROK PO KROKU

Jenže my tuto dimenzi cíle ztratili. A podle hesla „když se nic neděje, musí se něco dít“ jsme se soustředili na růst za každou cenu. A podobně jako ve sportu, kde už dávno nejde o radost, ale o nelidskou rychlost, i zde se dopovalo.

I my dopujeme umělým zvyšováním spotřeby. Pokud vám jde o to, někam doběhnout, nejedná se ani tak o rychlost jako o směr. Pokud vám však jde o to, jen běhat, směr není důležitý. Pokud nikam nesměřujeme, pak cyklicky běháme bez cíle. Je to legitimní disciplína, nesmíme se ale divit, že pak nikam nedoběhneme.

14. 6. 2009

PSYCHOLOGIE TOUHY

O SOUTĚŽI KRÁSY A PSYCHOLOGII AKCIOVÝCH TRHŮ

Je současná krize psychologickou záležitostí? A jedná se vůbec o krizi? To byly překvapivě nejčastěji kladené otázky, které jsem při měsíčním objíždění Česka dostával od podnikatelů, studentů a širší veřejnosti. Patřily k nim i další: jaká je například skutečná hodnota akcií, jejichž cena prudce rostla, aby se pak zas stejně prudce propadla?

V mnoha regionech si lidé až stěžovali, že na ně krize nedolehla. A jestli si ji prý politici a média nevymysleli. Což o to, konspirační motiv bychom měli: stát hledal výmluvu, aby se mohl dále zadlužovat. A když už jsme u těch konspirací: víte, jaká je nejtajnější informace pro všechny vyznavače konspiračních teorií? Že žádná konspirace není…

Podíváme-li se na dlouhodobý vývoj amerického kapitálového trhu od roku 1871, trhy málokdy rostly hladce a většinou se prudce houpaly kolem jakéhosi dlouhodobého růstového trendu. A to tak, že vrcholky odchýlení byly vždy kolem 50, maximálně 80 % od dlouhodobého průměru. Až v posledních letech se cena akcií rozkmitala tak, že se Spojené státy v roce 2001 vyhouply na vzdálenost 155 % od hodnoty, kterou by index měl na trendové úrovni. Prudký propad, který se stal součástí krize, byl pouze návratem k očekávatelnému stavu. Prostor pro další pád – pod úroveň dlouhodobého trendu – tedy ještě je.

STRAŠIDELNÁ KRÁSA HODNOTY

Jak je možné, že se cena mění tak prudce? A co má společného s hodnotou? Jak může hodnota stejné firmy být jeden rok mnohonásobně vyšší než o pár měsíců později?

Když tento paradox vysvětloval ekonom Keynes, použil trefné přirovnání. Představte si, že jste součástí poroty volící královnu krásy. Porotce, který hlasoval od začátku pro slečnu, jež nakonec zvítězila, získává nejen uznání (má dobrý vkus), ale i finanční odměnu.

Je to sexistický příměr, ale Keynes se tím snažil vystihnout podstatné: při hlasování totiž nebudete volit dívku, která se vám osobně nejvíce líbí, ale tu, o které jste přesvědčen, že se líbí i zbytku poroty. Zbytek poroty bude uvažovat stejně. Rozehraje se tedy zvláštní psychologická hra, kdy oči porotců budou koukat spíše po kolezích, než aby sledovaly soutěžící samotné. Stačí náhodné zamračení jednoho z porotců, a právě procházející dívka je zcela diskvalifikována z prvních pozic.

Co to má společného s akciovými trhy? Podstatu: akcie nekupujete kvůli tomu, že se vám líbí, ale jelikož doufáte, že se budou líbit ostatním. Krása (hodnota), není objektivní veličina. Kdybych parafrázoval Oscara Wilda, ekonom (on použil slovo cynik) je člověk, který zná cenu všeho, ale hodnotu ničeho.

Ekonomové „skutečnou“ hodnotu akcie určit nedovedou. Existuje mnoho přístupů, jak ji odhadnout, ale to je jako určovat krásu člověka podle jeho proporcí či symetrie obličeje. Jde to, ale nefunguje to. Oproti tomu, cenu dokážeme určit velice jednoduše, ale potřebujeme k tomu funkční trh. Tam se střetávají různé subjektivní preference a konfrontují se s aktuálním stavem nabídky. Skutečná hodnota však zůstane zahalena rouškou tajemství.

SNÍŽENÍ RYCHLOSTI NÁRAZEM

Jak je psychologie tohoto procesu těžko postižitelná, tak je podstatná. A v ovlivňování psychiky pochopitelně hrají roli média. Předstihové indikátory (měkká čísla podnikatelské důvěry, hodnota akcií) v posledních měsících rostou. Tvrdé „zpožděné“ indikátory zatím stále padají (HDP, průmyslová výroba). Navíc v Česku žijeme v dalším zpoždění, daném importem krize skrze podstatný podíl exportu na našem HDP.

Krize je reálná, propad amerického akciového trhu dlouho opisoval vývoj stejného indexu při velké hospodářské recesi 30. let. To, že nás osobně se krize zatím bolestně nedotýká, je jen plus. Poučme se pohledem ven. Ostatně nic na snížení rychlosti nepůsobí účinněji než průjezd kolem nabouraného vraku…

11. 6. 2009

UMĚNÍ: O HODNOTÁCH A CENÁCH

OSTROVY HUDBY V OCEÁNU EFEKTIVITY

Dnes začíná hudební festival United Islands of Prague. Během jeho příprav jsem se bezděky ocitl v kanceláři organizátorů a zvolal, že „kvartální HDP v Čechách kleslo o 3,4 %“. Lidé na mě koukali, jestli je to dobře, nebo špatně, jen jedna mladá dívka do nastalého ticha pronesla: „A co s tím jako máme dělat?“

„Víc pracovat,“ odtušil nadřízený kolega. Po pár vteřinách jsem se osmělil a přispěl svou ekonomickou troškou do mlýna: u akce takovéhoto typu (vstup je zdarma) větší pracovní nasazení HDP nijak nezvýší. K velkému nadšení podřízených jsem pak dodal, že to, co by se na růstu HDP naopak projevilo, by bylo zvýšení platů lidem, kteří na festivalu pracují. Paradox.

HDP je ošemetná veličina. Kdybychom třeba během roku zbourali Výstaviště a zas jej postavili, přispěli bychom k růstu HDP. Kdybychom všichni přešli na úsporné žárovky a zateplili si příbytky, pak by sice HDP vzrostlo (z důvodu nových nákupů), ale následně by kvůli tomu začalo klesat, protože bychom elektřinou šetřili a platili za ni méně.

A naopak, kdybychom si všichni navzájem začali platit za mytí nádobí, HDP by vzrostlo. Stejně, jako kdybychom matkám vypláceli kojné. A pokud bychom přestavěli Kampu a všechny pražské ostrovy v kancelářskou plochu, místo květin by kvetlo HDP, a to trvale. Stromy „produkující“ kyslík a stín pro odpočinek totiž žádný růst negenerují…

I kdybychom zrušili povinnou školní docházku a ze škol udělali manufaktury, v krátkém období by nám HDP vzrostlo. A kdybychom během roku pokáceli všechny stromy na planetě a prodali je, dusili bychom se tak za famfár statistik hlásajících rekordní HDP.

PARADOX CENTRÁLNÍHO PARKU

Jednoduše řečeno, HDP může vesele růst, aniž bychom z toho měli radost. A naopak. Kdo například někdy viděl fotografii Manhattanu z ptačí perspektivy, musel se zarazit nad jednou věcí: uprostřed mrakodrapů, nalinkovaných ulic a bankovních domů je rozlehlá plocha Centrálního parku, kde se „nic neděje“.

Co dělá tento ostrůvek neefektivity uprostřed betonového, do extrémní výše vyhnaného hektického města? Jednoduchou věc: přispívá ke štěstí jeho obyvatel. Ale protože štěstí se nedá pořádně měřit, je existence Centrálního parku vlastně takovým malým ekonomickým zázrakem.

Další věc, která se s číslem vyjadřujícím hrubý domácí produkt dá dělat (a často také dělá), je jeho umělé nafukování za pomoci dluhových anabolik.

Chce-li politik větší růst, než jakého ekonomika za jeho vlády dosahuje, stačí se zadlužit. A země hned „roste“ prudčeji a veseleji. Že se touhle cestou dá radostně „udlužit“ až k státnímu bankrotu, už nikoho nezajímá. Proto potřebujeme krize, dluhové a ekologické i krize vzdělání a kultury – abychom si uvědomili skutečnou cenu těchto hodnot, jakkoli ji nedokážeme spočítat do jakéhosi indikátoru štěstí.

I současná krize tak nabírá paradoxního rozměru. Kdybychom v minulých letech rostli pomaleji, nikdo by neláteřil. My jsme však navýšili reálné HDP od roku 2000 do roku 2007 skoro o polovinu. A teď pád o pár procent vnímáme bolestínsky, i když z dlouhodobého hlediska jde jen o jakési malé spropitné za ten obrovský skok.

CHVÁLA ROUHÁNÍ

Važme si ostrovů neefektivity, protože uctívání nekonečného růstu je ošemetné a dokáže svést z rozumné cesty. Stojí za to se zamyslet, jak pozměnit indikátory, za kterými se tak ženeme.

A važme si toho, že se pražské ostrovy rozezní hudbou, která je nezisková a všem zdarma dostupná. To, že se takový festival podařilo uskutečnit i za časů krize, je – podobně jako existence Centrálního parku – vlastně takovým malým ekonomickým zázrakem.

18. 6. 2009

UMĚNÍ: O HODNOTÁCH A CENÁCH

DVA SVĚTY ANEB O VĚDĚ A ŽIVOTĚ

Vědecky porozumět lze jen něčemu statickému, nespontánnímu, předvídatelnému, tedy neživotnému. To je cena, kterou vědci musí být ochotni zaplatit za exaktnost. Cenou za vědeckou přesnost a eleganci je život, který vědě uniká. Odměnu představuje systém logiky a abstrakcí, které ve svém vlastním světě fungují. Mohou být elegantní a mohou do sebe zapadat. Mohou však být i na hony vzdálené světu živých.

Druhý je svět, ve kterém věda mlčí. Nejlépe to vystihuje poslední věta Wittgensteinova monumentálního Traktátu, která se rovněž stává vyvrcholením celého jeho díla: „O čem nemůžeme mluvit, o tom musíme mlčet.“ Řadu oblastí života (snad nejdůležitějších) musí věda (je-li poctivá) přejít mlčením, ačkoli se jedná právě o ty nejzajímavější, a tedy ty, o kterých mluvit chceme.

Na myšlenku mlčení navazuje další velký filozof Martin Buber: „Jsou okamžiky hlubokého mlčení, v nichž zříme světový řád – jako přítomnost. Tehdy slyšíme – ve vzletu – tón, jehož nejasným notovým obrazem je uspořádaný svět. Tyto okamžiky jsou nesmrtelné a zároveň nejpomíjivější: nelze si z nich uchovat žádný obsah, ale jejich síla vchází do stvoření a poznání člověka, paprsky jejich síly pronikají do uspořádaného světa a znovu jej roztavují.“

KDY BY ČLOVĚK NEMOHL ŽÍT

Buber zároveň nabídl snad nejlepší popis světa živých ve své knize Já a Ty. Vztah Já–Ono funguje na principu kalkulace, analýzy a racionality. Vztah Já–Ono je vztahem pro nějaký jiný cíl než vztah sám, vztah znamená v tomto procesu pouze prostředek. Vztahy Já–Ono lze vědecky analyzovat.

Naopak vztah Já–Ty se od všeho odlišuje, je to čistý vztah pro vztah samotný, který nemá žádnou jinou hodnotu či cíl než vztah sám. Nenajdeme zde místo pro kalkulaci, vztah Já–Ty probíhá vždy jen v bezprostřední přítomnosti a nelze jej analyzovat. Mezi „Já“ a „Ty“ není žádná soustava pojmů, žádné předchozí vědění a žádná představivost. Mezi „Já“ a „Ty“ není žádný účel, žádná chtivost a žádné předjímání, každý prostředek je překážkou. Jenom tam, kde se všechny prostředky hroutí, dochází k setkání. Buber popisuje chování, které přímo odporuje ekonomickému chování, jež připouští (a předvídá) pouze ve světě Já–Ono.

Immanuel Kant v jednom ze svých morálních imperativů zakazuje druhého používat jako prostředek k dosažení cíle. Kant tedy mezi lidmi zakazuje ekonomický vztah Já–Ono.

Buber se staví (k homo economicus) milostivěji a jednání Já–Ono připouští. Dokonce postuluje, že není možné žít pouze ve světě čistého vztahu Já–Ty, v čisté přítomnosti: „Nelze žít pouze v přítomnosti: strávila by nás, kdyby nebylo možno postarat se o to, aby byla rychle a důkladně překonána. A ve vší vážnosti pravdy poslyš: kdyby neexistovalo Ono, nemohl by člověk žít. Ale ten, kdo žije pouze s ním, není člověkem.“

Skutečný prožitek života a lidskosti umožňuje pouze čirá přítomnost, věda je pak možná pouze v minulosti, kdy prožitek „utvrdl“, byl racionálně zařazen do kategorie, a je tedy analyzovatelný.

Emoce můžeme vědecky zkoumat, až když se přestanou chovat jako emoce. Tedy když přítomný prožitek tvrdne v minulost.

TMA

Existuje komunikace mezi živým světem a trpným světem vědy? Ano i ne: podstatě skutečného světa vědecky nikdy neporozumíme. Umíme jej pouze pozorovat v jeho ztvrdlých podobách. Ekonomie tedy zůstane navždy odkázána na ontologii ex post.

Zároveň ani přítomná realita živého světa není uchopitelná. Nejsme schopni nahlédnout jej z vědecké perspektivy logiky vztahů. Zde panuje vědecká Tma, zde by měla věda mlčet.

25. 6. 2009

FILOZOFIE A ETIKA

KDE JE A KDE NENÍ VIDĚT

Nezřídka se s námi děje něco, co nechápeme nebo nedokážeme pojmenovat. Proč si jako člověk nerozumím? Okurková sezona, s proměnlivým počasím, kdy se za den vystřídá skoro vše, co má příroda v repertoáru, nejasná česká politická situace s mnoha malými stranami, ekonomika, která kope na všechny strany – to vše nás může přivést k letním meditacím nad otázkou, čemu vlastně rozumíme a čemu vůbec ne.

HLEDÁNÍ POD LUCERNOU

Je jeden vtip o policajtovi, který na dlouhé cestě z nádraží domů ztratil pistoli. A protože byla dávno noc, pistoli hledal jen pod pouličními lampami. A kolemjdoucí, který si klepe na čelo, se strážníka zeptá, proč hledá jen pod osvětlením, vždyť pistole může být kdekoli, nikoli jen pod světly. Ano, odpoví strážník, ale tady je jediné místo, kde je vidět.

Podobně je na tom naše poznání – ať už vědecké, či jiné. Filozofie a metodologie vědy se jednu dobu snažila vytvořit perfektní vědecký jazyk, kterým by přesně popsala svět kolem sebe. Zjistilo se, že takový exaktní svět je žalostně malý, pustý, prázdný a vlastně nezajímavý. Že se slabost našeho uvažování skrývá ve slabosti našeho jazyka. Co neumíme pojmenovat, o tom nemůžeme uvažovat, hranice našeho světa jsou hranicemi našeho jazyka, jak kdysi napsal Ludwig Wittgenstein. A co nedokážeme pojmenovat přesně, o tom nemůžeme exaktně uvažovat.

A snad problém tkví v následujícím: ty nejdůležitější věci neumíme pojmenovat. Proto ve Starém zákoně nebylo Hebrejům nikdy dáno poznat skutečné Boží jméno. V rané křesťanské mytologii pak při exorcismu byla většina úspěchu zaručena při poznání jmen démonů.

LOĎKY NA MOŘI NEVĚDOMÍ

Inflaci lze přesně měřit, ale její skutečná výpověď je jiná a závislá na kontextu ostatních veličin či jiných nepojmenovaných skutečností. Hrubý domácí produkt také můžeme měřit a porovnávat, ačkoli všichni vědí, že je to statistika velice ošemetná a vlastně neměří to, co se od ní skutečně očekává. Ale s porozuměním člověku nebo společnosti – o což se pokouší společenské vědy, jako je ekonomie – je to ještě mnohem složitější. Člověk přece dost často nerozumí sám sobě, nezná pořádně pohnutky, které jej pudí a které jej směrují. A co teprve porozumět někomu blízkému, natož vzdálenému člověku.

Trávíme asi hodně času, když „rýpáme sami v sobě“ jen hledáním slov. Přetavování (po)citového do rozumového. Nedovedeme dost dobře pojmenovat názory, které v sobě nosíme, a přitom tušíme, že mnohé z toho, co se na povrchu vykrystalizuje jako politické či ekonomické přesvědčení, má kdesi hluboko ve svých kořenech zavrtán jakýsi pocit, který si třeba ani neuvědomujeme.

Psychologové často popisují naše vědomé já jako loďku na rozbouřeném moři nevědomého. Říkají, že loďku lze trošku řídit kormidlem, ale s vlnami a větrem nic nenaděláte. Snad proto i ve vědě panuje tolik emotivních sporů a bojů. Chladná věda by přece tak emotivní být nemohla.

MATEMATIKA DUŠE

Dělá nám potíže uspořádat si pocity. Vůbec operovat s nimi je nám těžkým břemenem. Ale není celá historie bitvou o pochopení lidskosti, člověka rozumem? Snaha pochopit, rozpitvat, analyzovat? Převést se na „čísla“, se kterými už operovat umíme? Jen vše nalít do čísel, oddělit emotivní jedničku jednou provždy od dvojky, od jedenáctky, od trojky? Neumíme-li odtrhnout jedničku od dvojky, jak je chceme sčítat? Jak můžeme vědět, na čem jsme? Jako bychom se na kladce pokoušeli zvednout sami sebe.

Zdá se, že o skutečně životně důležitých událostech víme hrozně málo a že nás skoro pokaždé překvapí. A o těch ostatních, podružných můžeme vědecky diskutovat a zkoumat je až do haleluja.

16. 7. 2009

EKONOMIE A TEORIE

MODELY A MODELKY ANEB O MODLÁCH

Když se řekne model, nemálo lidí si představí mužskou verzi modelky. Jak je to ale s modely vědeckými, konkrétně ekonomickými? Ekonomie o sobě ráda tvrdí, že je pozitivním (tedy popisuje věci tak, jak jsou), a nikoli normativním (tedy jak by věci měly být) oborem.

Je to ale skutečně tak? Nevytváříme také modely, k jejichž obrazu bychom pak moc rádi převlékali realitu? Koneckonců už jen tvrzení, že by ekonomie měla být pozitivním oborem, je normativní výrok – neříkáme jím totiž, jaká ekonomie je, ale jaká by být měla.

MARX A TWIST

Jednou z největších lstí komunismu bylo míchání ideálů s realitou. Je to mimochodem velice častá intelektuální chyba. Ideál totiž vždy vyjde lépe než realita (nepřekvapivě).

Marx tedy srovnával ideální (modelový) komunismus s reálným kapitalismem, se všemi jeho skutečnými chybami. Pokud si vezmete dostatečně „rozmazlené“ pero, ani nemusíte být velký básník, abyste vylíčil nádherné ideály rovnostářského komunismu několikanásobně lichotivěji než nespravedlivé industriální útrapy Olivera Twista.

Ale i my ekonomové vytváříme často podobné modelové modly. Tak například máme model dokonalé konkurence, který vypadá – jak sám název napovídá – dokonale.

Má však několik předpokladů a jedním z nich je třeba dokonalý přenos informací, nulové náklady na založení společnosti a také na její ukončení. No a protože se nám líbí jeho zdánlivé (modelové) výsledky, snažíme se přetvořit svět tak, aby splňoval ony předpoklady nebo se jim alespoň blížil. Dopouštíme se tím tedy často nevědomé normativní snahy. Říkáme, jaký by svět měl být, jakým bychom si ho přáli mít.

Víme, že takový (pozitivně) není a myslíme si (alespoň úvodní učebnice to konstatují s povzdechem), že by takový byl lepší. Matematické modely, které by měly odrážet skutečnost (modelem by jim měla stát realita), se často stávají modelem, podle kterého upravujeme realitu. Nemám vůbec nic proti tomu, snižovat náklady na vstup a výstup z trhu, jen zde poukazuji na fakt, že role modelu a modelovaného se často prohazuje.

A když už jsme u toho: žalostně málokdy se zamýšlíme nad otázkou, jak by takový dokonalý (konkurenční) model vypadal ve skutečnosti. V takovém světě dokonalé konkurence bychom asi nakonec žít nechtěli – nebyl by v něm žádný popud k inovacím (neexistovalo by patentové právo, které nutně ustanovuje alespoň dočasný monopol) a neexistoval by žádný zajímavý podnikatelský zisk (jízlivě by se tak dalo říct, že přestože se jedná o základní model konkurence, paradoxně se v implikacích blíží cílům komunismu).

DÍKY ZA KAŽDOU NOVOU FACKU

Před dvěma týdny jsem se na Vysoké škole ekonomické zúčastnil debaty na téma výuka ekonomie. Kromě toho, zda stávající učebnice nevyhodit, jsem se dostal do zajímavé diskuse s ekonomem-fyzikem Dušanem Třískou. Kdykoli se bavím s teoretickými fyziky, říkal, ptám se, kolik procent skutečných (tedy vytvořených nikoli v pečlivě umělých laboratorně vykastrovaných situacích) fyzikálních jevů je fyzika schopna uspokojivě vysvětlit. Jejich odpověď bývá mezi 5–7 %.

O. K., pokud exaktní fyzika umí tak málo, jak málo umí měkká společenskovědní ekonomie? Chybou ekonomů bylo, že jsme to nevěděli nebo si nepřiznali. Vlastně se divím, že po nás někdo ještě stále chce slyšet odhady růstu, inflace a nezaměstnanosti na další roky.

Naše modely se totiž chovají tak trochu jako modelky. Nosí to, co je v módě, dokážou o tom všechny přesvědčit a dokážou velice spolehlivě a krásně předpovědět předvídatelné (částečně se na tom podílejí) a potom z toho udělat modlu. Buďme rádi, když nám (nemodelovatelná a nemodlovatelná) realita dá facku.

1. 10. 2009

EKONOMIE A TEORIE

CO DĚLAT, KDYŽ HOMO ECONOMICUS NEFUNGUJE

Někteří ekonomové si začali hrát. Vzali klasický předpoklad, jak by se člověk měl podle ekonomů chovat, a začali dané jednání zkoušet na skutečných lidech. Přestali lidské chování zkoumat jen na papíře, sestoupili mezi lidi a sledovali jejich skutečné jednání. Jeden z nejznámějších příkladů je tento.

Přijdete do prázdné místnosti a na stole leží v jednodolarových bankovkách sto dolarů. Vy si můžete vzít, kolik chcete, a něco z toho můžete, ale nemusíte nechat pro hráče číslo dvě, který je vám zcela cizí a který do pokoje vstoupí po vás. Ten druhý se musí spokojit s tím, co mu necháte, ale pokud by se s výsledkem spokojit nechtěl, může celou hru zrušit a nikdo nezíská nic. Má tedy jediné právo, a to je právo veta, pokud bude cítit, že byl výsledek vůči němu nespravedlivý. Otázka je: kolik byste si vzali a kolik byste nechali pro druhého?

Podle klasických předpokladů by se lidé měli chovat tak, že si první vezme 99 dolarů a ten druhý se spokojí s jedním jediným. Je totiž racionálnější nechat si jeden dolar než nic. To by měl ekonomií poučený první hráč vědět a nemusel by nechávat druhému víc, než je nezbytně třeba.

SPRAVEDLNOST A TREST

Když ale došlo na experiment, ejhle překvapení. Lidé se totiž nejčastěji chovali spravedlivě. To znamená, že nejčastějším výsledkem těchto pokusů bylo, že lidé si padesát dolarů vzali a padesát dolarů nechávali druhému. V případech, kdy druhému hráči zůstalo málo, byl schopen urazit se a vetovat celou hru. Lidé se uráželi i při relativně vysokých částkách, které jim tam první hráč nechal.

Kdykoli měl tedy druhý hráč pocit, že se k němu první zachoval nespravedlivě, byl ochoten obětovat svůj vlastní příjem, aby potrestal prvního hráče, kterého považoval za nespravedlivého. Pokud se prvnímu hráči řeklo, že druhým hráčem přicházejícím po něm bude dítě, štědrost skokově vzrůstala. Hráči se nechávali velice silně ovlivnit příběhem, kontextem. Zajímalo by mne třeba, jak by se hráči chovali, kdyby vedle peněz byla v prázdné místnosti loužička krve nebo revolver. Je dost možné, že by se takových peněz třeba ani nedotkli.

Navíc z tohoto a podobných pokusů vycházelo konzistentně najevo, že studenti ekonomie se projevovali jinak než ostatní. Nabízeli druhému nejmenší částky a chovali se mnohem egoističtěji než průměr ostatních skupin. Není zcela jasné, zda jsou studenti ekonomie vedeni a učeni k spoléhání se na egoismus, nebo zda si ekonomii vybírají egoističtější studenti. A aby se někdo nezlobil: pro ekonomy přece není slovo egoista urážka. Ekonomové přece věří, že egoismus je hlavní hybatel růstu společnosti, kterému jsme za mnohé (nebo dokonce za vše?) vděční.

Jeden ze závěrů tohoto pokusu je, že lidi ženou mnohem silnější motivy než racionalita a vidina zisku. Pocit křivdy nás dohání k neracionálnímu chování. Chováme se podle pradávných archetypů, které v nás přežívají. V tomto případě jsme se zaměřili na spravedlnost a pomstu. Tyto motivy jsou neuvěřitelně silné a často jsou prvotními hybateli naší činnosti, kterým pořádně nerozumíme a které racionalizujeme až ex post. Tyto – téměř animální – vzorce v sobě často nevědomky nosíme, a přestože o nich mnoho nevíme, projevují se velice silně.

EXISTUJE HOMO ECONOMICUS?

Podobných anomálií (jedná se o anomálie, pouze pokud se na ně díváte ze striktně ekonomického hlediska) zkoumá behaviorální ekonomie celou řadu. Pro ekonomy z toho plyne špatná zpráva: lidské jednání nelze jednoduše modelovat pomocí racionálně-egoistického matematického modelu homo economicus. Pro zbytek lidí z toho plyne dobrá zpráva: lidské jednání nelze jednoduše modelovat pomocí racionálně-egoistického matematického modelu homo economicus.

12. 11. 2009

FILOZOFIE A ETIKA

KDYŽ VÝBĚR JE TAK VELKÝ, AŽ SI NEVYBERETE

Patřím k poslední generaci lidí, kteří si ještě celkem živě pamatují reálný socia-lismus. Před dvaceti lety mi právě končil dvanáctý rok života. Asi tak jako mnoho mých vrstevníků, rodiče mne na podzim roku 1989 brávali na Václavák, a táta mi – jako nic moc nechápajícímu klukovi – dojatě opakoval, že se děje něco úžasného a že si to mám důkladně zapamatovat. Byl to největší zážitek mého života.

CYNICI Z PODSTATY

Ten systém musel být šílený. Už jako malé děti ve čtvrté třídě jsme si z něj dělávaly švandu. Už tenkrát nám přišlo úsměvné, až mírně podezřelé, že vše dobré pochází ze Sovětského svazu a veškeré zlo ze Západu, nebo přímo z USA. Jak muselo být dospělým, když i malé děti viděly skrze velice průhledný systém lží a nesmyslů? Všichni předstírali, že pracují, a stát předstíral, že lidi platí, jak s oblibou říkával profesor Mlčoch. Nebyla to plánovaná ekonomika (tu nelze plánovat), byla to hra na plán.

Cynismus, tak důležitá vlastnost pro přežití našeho národa, získalo dalších několik dekád dlouhou lekci v předstírání. Po Rakousku-Uhersku a pokusech o nacismus i komunismus jsme se naučili pravdu dávkovat do šepotu v hospodách.  Snad i proto se u nás hospody staly sociologickým fenoménem, kde panuje jakási jiná, volnější realita a alkohol je jen zástírací manévr, na který se daly svést případné „protistátní přeřeky“. Stali jsme se imunními vůči ideologiím, což je dobře, ale zároveň jsme náchylní k profesionálnímu cynismu.

Nemohu si nevzpomenout na příběh o odchodu dětí Izraele z Egypta. Brzy po svém propuštění z otroctví začali na poušti láteřit na nově nabytou „chudou svobodu“ a vyzdvihovat hrnce masa, které od Egypťanů dostávali. Na té poušti nešlo ani tak o transformaci země zaslíbené, ale o transformaci jich samotných.

Když hovoříme o transformaci my, máme často na mysli tu ekonomickou, změnu zákonů a svého okolí. Při transformaci, tedy přeměně, změně tvaru jde ale zejména o změnu nás samotných.

V POLOČASE

Na poušti se Izraelité museli toulat 40 let, jak na tom asi byli v poločase, tedy po 20 letech? Komunismus také trval 40 let, po 20 letech jsme měli zrovna rok 1968.  Mějme i my se sebou trpělivost, na transformaci Hebrejů tenkrát pracoval sám Hospodin za pomoci různých zázraků a trestů, a přesto se to rychleji než za 40 let nestihlo. Máme ovšem výhodu: naše svoboda je už dávno „svobodou bohatou“.  Pro nás bylo podstatou sametové revoluce primárně získání svobody, nikoli zlepšení ekonomických vyhlídek. Žádné ekonomické heslo tenkrát přece v ulicích neznělo. Za těch 20 let jsme jako národ zbohatli neskutečně a bohatství dokážeme měřit na halíř přesně. Ale rozumíme svobodě?

Se svobodou – i tou ekonomickou – je to složité. Nemyslíte si, že největší svoboda je dát si uprostřed jednodenního pobytu v Paříži – v ráji gourmetů – večeři u McDonalda, pokud na ni člověk má zrovna chuť? Nechat si diktovat, aby se vzácná příležitost stala povinností, je přece vlastně také jistá forma nesvobody.  V současné situaci přebytku nejde o to, ještě více maximalizovat svobodu s ještě větším výběrem, protože pak by naše svoboda nebyla nikdy úplná, neboť výběr lze mít vždy větší. Jedná se o to, abychom si dokázali bez výčitek vybrat, ačkoli výběr je téměř nekonečný.

Dám konkrétní příklad. V Tokiu prý existuje ulice, která je plná prodejen hodinek, říkal jeden řidič naší ambasády. Často tam prý vozil naše delegace. Výběr byl prý ale tak veliký, že si většinou nikdo nic nekoupil, protože se nedokázal rozhodnout. Příliš málo je špatně a příliš mnoho také, oboje nedokážeme zvládat. V prvním případě nás omezuje něco vnějšího (nedostatek) a v tom druhém se musíme omezovat sami.

19. 11. 2009

EKONOMIE A TEORIE

O ADVENTU, PENĚZÍCH A DARU

Právě proběhla první adventní neděle, začal prosinec a s ním pro většinu z nás i doba horečnatého utrácení peněz za dárky. Darem někoho skutečně potěšit (krom dětí všeho věku) je přitom tím složitější, čím jsme jako společnost bohatší.

Dar je jednou z velkých záhad ekonomie a často bývá považován za anomálii. Jaképak dávání, pokud žijeme v tržní společnosti a všem je jasné, že by mnohem efektivnější bylo dávat si peníze, ať si s nimi každý dělá, co uzná za vhodné.

Přesto na dávání dárků rigorózně trváme a každoroční pokusy o klid zbraní a pakty o vzájemném (dárkovém) neútočení mají jepičí život. Jako bychom se chtěli obdarovávat, protože nám to dělá radost. To, že nás štve nakupování dárků kvůli návalu lidí a že nám na to občas nezbyde čas, je až druhotné. O důležitosti daru poprvé psal Marcel Mauss a od té doby se na ono téma vedou spory.

Další zajímavost je, že zakrýváme cenu: jak u darů, tak u mzdy. Každý měsíc nám chodí výplatní páska zakrytá v neprůhledné a zevnitř zatmavené obálce, jako by šlo o to největší tajemství. Prostě nechceme vědět některé hodnoty. Nemáme a nechceme znát přesnou cenu daru, ačkoli tu přibližnou lze snadno odhadnout. Podobně je tomu u výplaty.

CREDO IN UNUM ARGENTUM

Ačkoli žijeme v konkurenční společnosti, existují zkrátka ostrůvky, kde přesně srovnávat jednoduše nechceme. Má pravdu Zdeněk Neubauer, který ve své nejnovější knize píše, že „cena je nesvatá“. U těch nejdůležitějších věcí nás dokonce urazí, pokud nás někdo obviní z prospěchářství. To, že pracujeme pro mzdu, asi někoho neurazí, ale mnoho lidí urazí, pokud je osočíte, že pracují jenom a pouze pro peníze.

Máme totiž nejspíš pocit, že nejcennější věci se mají dávat zadarmo. Že právě to nejcennější v životě – což dar a Vánoce mají symbolizovat – se nesmí prodávat či zpeněžovat. Odněkud se v nás bere představa, že přesná reciprocita je v důležitých věcech nežádoucí. Tak třeba si všimněte, že v celé trilogii Pána prstenů se nic neprodává, vše získává Společenstvo darem. Podobně je tomu také ve většině mýtů a pohádek. Důležité věci se prostě darují, nalézají nebo kradou (například Prsten moci používá všechny tyto transakční metody, jen ne prodej).

V rodině nebo ve vztahu mezi blízkými přáteli peníze nehrají velkou roli, ačkoli pro fungování v dnešní společnosti jsou nezbytné. Mezi blízkými se často snažíme tvářit, jako by nebyly, nebo alespoň nebyly důležité (proto to „zvaní na rundu“ nebo střídání se v placení v restauraci).

Peníze jsou určeny pro kontakt ve veliké společnosti, ty starší a menší měnu tolik nepotřebovaly. Peníze jsou jakoby zhmotněným uznávaným prostředkem důvěry i mezi lidmi, kteří si důvěřovat vůbec nemusí (cizinci).

Důvěra v peníze, že budou akceptovány a že si udrží (alespoň zhruba) hodnotu, patří k základním lepidlům specializované společnosti. Proto jsou peníze posety „svatými“ symboly státnosti, světci samými či významnými historickými osobnostmi. Jako by daná bankovka či její uživatel na tyto autority „přísahal“: těmto věřím, tyto respektuji.

Americké bankovky mají slovo důvěra dokonce na bankovkách napsané a zároveň se tím odvolávají na svou nejvyšší autoritu: In God We Trust.

Anglické slovo credit (které přejímají i jiné jazyky) pochází z latinského credo, tedy věřit. A když už jsme u oběživa, všimli jste si někdy, že bankovky a mince vám nepatří? Jsou majetkem národní banky, také proto je například nemůžete znehodnocovat (ani si je tisknout, tady prostě konkurence nefunguje).

ČÁRA (NEJEN) PŘES ROZPOČET

A poslední postřeh: nevím proč, ale symboly hlavních světových měn jsou přeškrtnuté, některé dokonce dvakrát: $, €, £, ¥. Je to náhoda, nebo se tím chtělo něco říci?

3. 12. 2009

TEOLOGIE, VĚDA A VÍRA

VÁNOCE ANEB KDYŽ SE ATEISTA TĚŠÍ NA JEŽÍŠKA

Blíží se Vánoce. Většina z nás je má asi spojené s pohádkovou atmosférou a pohádkovými příběhy, kterým jsme – jako děti – věřili. U nás to jsou příběhy vyprávějící o malém Ježíši, který nosí dary. Je zvláštní, že zrovna náš proklamativně ateistický národ si oblíbil právě tento příběh; pro většinu dětí západní civilizace totiž Ježíš dárky nenosí, ale nosí je Santa Claus.

Pro ekonoma jsou Vánoce zajímavé z několika pohledů. Jednak samozřejmě proto, že jsou charakteristické dáváním darů, což je ekonomická anomálie.

Vezměme si jen následující příklad paradoxu daru: pokud v baru pozvete kamarádku na panáka, pravděpodobně přijme. Na tom není nic divného. Pokud ovšem před slečnu postavíte na stůl peněžní obnos se slovy „chci ti dát padesát korun“, (hodnotu panáka), bude v rozpacích a možná se i urazí. To se prostě nedělá. Přitom je to vlastně stejná věc, jen abstraktní peníze (které v sobě mají potenci proměny své hodnoty v cokoli) nebyly konkretizovány, nematerializovaly se v identifikovatelný předmět.

NEJSEM „SOBĚC“

Ještě jinak: z ekonomického hlediska by lidé měli raději přijímat peněžní dary, aby si za peníze mohli koupit, co uznají za vhodné. Ekonomové hovoří o ztrátě mrtvé váhy: pokud vám daruji svou představu toho, co by vám udělalo radost, mohu se netrefit (třeba v barvě) a vzniká neefektivita.

Rozdíl mezi tím, co zaplatil darující a co by zaplatil obdarovaný, se dá měřit. Někdo si s tím kdysi dal práci a spočítal, že ve Spojených státech se v roce 2001 takto vyhodily „do vzduchu“ 4 miliardy dolarů. Navíc podstatná část darů jsou „bílí sloni“, tedy dary, jež mají pro nového držitele vlastně negativní hodnotu, kterých se ovšem nemůže zbavit, protože by to bylo neslušné.

Takže „racionální“ by asi bylo dávat si rovnou peníze. Ty dáš tisícovku mně, já dám tisícovku tobě, mámo, a bude klid. No, ale právě tomuto se bráníme zuby nehty, dokonce se na daru nesmí objevit byť jen náznak ceny.

Další zvláštností je, že se právě kvůli dávání dárků z Vánoc stal nejkomerčnější svátek naší civilizace. Jeden knihkupec mi nedávno řekl, že kdyby to šlo, nejradši by měl otevřeno jen před Vánoci, protože ve srovnání s předvánoční dobou zbytek roku nestojí za nic. Ale samotný Štědrý den je naopak ekonomicky „nejmrtvějším“ dnem roku. Vše jako by se zastavilo.

Vánoce a Nový rok jsou dvojsvátky, kdy lidé posílají pohledy a přejí si v nich vše dobré. A to je také zajímavé, většina pozdravů – i cizím lidem – je pozitivní. Kdy jste naposledy někoho pozdravili „přeji ti špatný den“, nebo „přeji ti vše špatné“? Téměř výhradně se zdravíme (ze slova uzdravujeme): dobrý den, nebo ať se vede, ať se daří.

Prostě pokud je to na nás (a nic to nestojí), přejeme lidem dobro, to je naše základní touha, kterou mimochodem vyjadřujeme právě pozdravem, přáním nebo PFkem. Tím ukazujeme, že nám záleží na jiných lidech, že nám jejich osud není lhostejný, a že pokud by bylo po našem, ať se všem vede dobře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Druhá derivace touhy: Člověk duše-vnější.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.