Přece to nevzdáš

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Helena Žižková

Přece to nevzdáš – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Byla pořádně vyděšená. Nechtěla tu být. Bylo jí jasné, že se odtud jen tak nedostane. Slyšela pana doktora, když mluvil s mámou. Moje krásná sluníčková máma ani nezakrývala slzy a nechala je téct po tvářích. Ale ona nechce, aby brečela. Žaludek se jí svíral jako tenkrát, když si koupila lístek na horskou dráhu. Jakmile ta příšerná věc zastavila, utíkala zvracet za živý plot. Přísahala, že to bylo naposledy, kdy se dala k něčemu takovému přemluvit.

Venku svítí sluníčko, za dva týdny jsou prázdniny a zdá se, že koupání u moře asi musí zrušit. Pan doktor má v rukou svazek papírů a drží maminku konejšivě za rameno. Je to k vzteku. Všichni si o ní vypravují, a nikdo jí nic neřekne.

Potom se objevila sestřička. Usmála se na Klárku a vzala jí sportovní tašku. Otevřela dveře na chodbu.

„Ničeho se neboj, odvedu tě na pokoj a maminka za tebou za chvíli přijde. Má nějaké vyřizování s panem doktorem.“

Dlouhá nemocniční chodba zářila žlutou barvou, jako by se v ní usídlilo slunce. Na stěnách visely obrázky, které malovaly děti. Všechny byly veselé a plné jasných barev. Klárku zaujal modrý kůň, který měl hřbet posetý desítkami bílých kytiček. Zastavila se, aby je spočítala. Všimla si, že mezi třetí a čtvrtou kytičkou leze beruška. Musela si na ten obrázek sáhnout. Byla jako opravdová.

„Můžeš nám také něco nakreslit. Jak vidíš, je tu hotová výstavní síň. Mohli by nám závidět leckteré světové galerie,“ dodala s hezkým úsměvem sestřička.

Klárka se zasnila. Představovala si, jak tužka běhá po papíře a pod rukama se jí rodí několikahlavé stádo koní. Nebo kočka na zácloně. Mámě se ani nepochlubila, jak kočku Amálku vyplétala z krajkové záclony. Drápek po drápku. Amálka s ní nemluvila celé dva dny. Kdykoliv Klárka procházela kolem ní, trucovitě otáčela hlavičku na druhou stranu. Její zvednutý čumáček jasně říkal: „To je ta, co mi zlomila drápek. Jsem před kočkami úplně nemožná.“

Klárka si hned Amálku představila se hřbetem plným sedmikrásek. Lepší by možná byly berušky. A srst by jí namalovala žlutou jako slunce. Už teď se jí po sluníčku stýská.

Nikdo jí pořádně neřekne, proč tu vlastně je. Každý se tváří tak vážně, až z toho jde strach. Sestra Nikola jí dokonce do nemocnice půjčila růžový župan. Vždycky se na ni zlobila, kdykoli si na něj jen sáhla. Teď ho má zabalený v tašce a ještě stále nemůže uvěřit svému štěstí. To musí přinejmenším umírat. Jinak si to nedokázala vysvětlit. A proč jí Nikola vtiskla do dlaně malou chlupatou opičku, kterou s sebou vozila na soustředění ve volejbale? Dokonce jí ani na rozloučenou neřekla: „No, to je dost, aspoň tady bude mít člověk chvíli klidu.“

Sestřička ve světlezelených šatech vzala za kliku pokoje číslo 9. Modré dveře okupoval světlounce šedý slon s vysoko zvednutým chobotem. Při podrobnějším zkoumání Klárka uviděla malou myšku pod obrovskou nohou rozjařeného chobotnatce. Myška v pruhovaných zelených šortkách držela slona jednou tlapkou ve vzduchu a kolem čumáčku jí pohrával pobavený úsměv. Klárka si všimla, že každý pokoj má nějakého zvířecího kamaráda na dveřích – puntíkatého pejska, zelenou kočičku, rozpustilou včelku, rozesmátého růžového hada nebo kostkovanou žirafu.

Zhluboka se nadechla a vešla do světlého žlutého pokoje za modrými dveřmi.

V pokoji stály tři postele. Jen jedna byla obsazená. Seděla na ní malá holka s růžovým šátkem na hlavě a mračila se jako čert. Klárka couvla ve dveřích. Vůbec se jí nechtělo dovnitř. Co bude dělat v jednom pokoji s touhle mrňavou naštvanou opicí? Chtěla se otočit a zmizet. Celý svět jí padá na hlavu, a ona se na ni šklebí, jako by jí něco udělala.

Sestra si všimla Klárčina zaváhání a jemně ji postrčila.

„Naše Andulka má dnes nějakou špatnou náladu. A to jsem slyšela pana doktora Anděla, jak povídá sestřičce Veronice, jak jí to v tom šátku náramně sluší.“

Anička po sestře nejistě hodila očkem, ale pak se zase začala mračit, dokonce se schovala pod peřinu a otočila se ke zdi.

„To nic,“ pohladila sestra Klárku po hlavě, „ono ji to přejde, prostě dneska nemá svůj den.“

Klárce se najednou zdálo, že ta veselá myška, která se tak bezstarostně smála pod sloní nohou, ztrácí sílu. Měla co dělat, aby ji ten slon nezašlápl.

Ráno bylo o malinký vlásek radostnější než večer.

Klárka by přísahala, že nikdy nebyla smutnější než včera v šest hodin, kdy se za maminkou zavřely dveře oddělení. Věděla, že dnes zase přijde, ale nejdřív musí do práce. Má strach, aby ji z práce nevyhodili.

Zůstaly na světě samy tři holky. Táta se někam zatoulal. Máma říkala, že má hodně práce. Ale z práce se přece také chodí domů. Nikdo není půl roku v práci. Máma si asi myslí, že je hloupá.

Nedávno se tajně proplížila mámě do ložnice. Připadala si v její skříni jako v butiku. A ta vůně. Kdykoli pak cítila vanilku, vzpomněla si na maminku. Pořád poslouchala, jestli se nevrací z nákupu, a přitom si na sebe navlékala šaty lehké jako vánek. Myslela si, že je dešťová víla. Bylo to strašně romantické. Představovala si, jak prší a déšť jí stéká po tvářích. Chvíli se jí zdálo, že ty drobné dešťové kapky cítí. Nad hlavou se jí klenula nádherná barevná duha a kolem ní padaly provazy vody. A z dálky přijížděl princ na bílém koni a vůbec nebyl zmoklý. Zázrak.

Klárka si dávala velký pozor. Naposledy mamince málem utrhla u šatů na ples spodničku. Ty šaty se třpytily na slunci jako zlato. Vybrala si k nim boty na jehlovém podpatku. Máma v těch botách dokázala chodit. Ona se v nich sotva postavila. Zapíchla se podpatkem do spodničky a málem spadla na pusu. Stejně už maminka nikam nechodí. Od té doby, co táta odešel.

Potom ji napadlo podívat se do tátovy skříně. Ta zvědavost se jí nevyplatila. Později toho mnohokrát litovala. Zůstala by jí naděje. Že se táta vrátí. Ta skříň byla totiž prázdná. Nebylo v ní naprosto nic. Ani kapesník. Jen zbytek jeho vůně. A dole na dně zapomenutá fotka. Byli na ní rodiče. Stáli před nějakým domem a táta maminku objímal kolem ramen. Tu fotku má Klárka schovanou na dně šuplíku se svetry. Je to jediná fotka s tátou, kterou má. Ostatní zmizely. Nechápala to. Jak ji mohl opustit a nechat ji tu samotnou? Zlobí se na něj. Vždyť nic neprovedla.

To bylo ještě předtím, než to začalo s tou nemocí. Klárka si nedokáže vybavit, kdy to bylo. Možná po Vánocích. No jasně. Byly jarní prázdniny. Úplně nejhorší je stonat o prázdninách. Měla ošklivou chřipku, které se nemohla zbavit. Jindy jí stačilo pár dní. A tenkrát ještě po týdnu neměla chuť vstát z postele. Přestože bylo volno, spořádaně ležela pod peřinou a neměla ani trochu náladu podvádět. I mámě to bylo podezřelé.

Po týdnu ve škole onemocněla znovu. Nedokázala to pochopit. Ona, která byla pyšná, že v její žákovské knížce není ani jedna omluvenka.

Přišlo jaro. Ani z něj neměla radost. Venku se sluníčko schovávalo do žlutých kvítků pampelišek, jeho dlouhé zlaté prstíky se odrážely v hladině potůčku pod zahradou a na drátech se objevily první vlaštovky. Slunce ji pálilo a nutilo ji zavírat oči.

Nejraději Klárka seděla u okna s hlavou na parapetu nebo ležela na posteli a se sluchátky na uších odplouvala do jiného světa. Často u toho i usnula. Ve snu ji pronásledovaly podivné příšery. Plavaly ve špinavé vodě plné odpadků. Natahovaly k ní slizká zelená a černá chapadla. Budívala se před večeří úplně rozlámaná. Bolela ji celá kůže. Připadalo jí, jako by vůbec nespala. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že to byl jen sen. Když se dívala do talíře s polévkou, měla pocit, že na ni něco z talíře mrká. Měla od chapadel těch příšer na rukou stále nové a nové modřiny, které jí nemizely. Když se jí na krku udělaly boule na uzlinách, řekla máma dost a vzala ji k doktorce. Čekala, že dostane nějaké tabletky, třeba modré nebo zelené, a brzy bude zdravá.

Na to ráno si Klárka moc dobře pamatuje. Za dveřmi se rýsoval konec školního roku. Ve vzduchu bylo cítit radostné napětí. Ještě pár dní.

Paní doktorka nejdříve roztržitě přerovnávala papíry na stole. Pak dlouze četla výsledky z laboratoře. Na čele se jí objevila ustaraná vráska. Potom se vážně podívala na maminku. Ta nemoc, kterou Klárka trpí, má takový divný název. Jmenuje se leukemie. Maminka se rozplakala. Klárka ji chtěla obejmout. Bylo jí líto, že kvůli její hloupé a hnusné nemoci maminka pláče.

V těch smutných chvílích se Klárce začaly líhnout v hlavě příběhy. Proto si koupila ten sešit. Za ušetřené peníze. Vůbec nebyl obyčejný. Na deskách bylo moře. Nekonečné moře, nad kterým zapadalo rudé slunce. Tolik se na něj těšila. Sluneční paprsky olizovaly hladinu a jejich načervenalá barva se vpíjela do křišťálové vody. Stála nad tím sešitem a v hrsti svírala pět desetikorun. Hřály ji v dlani. Když rozevřela ruku, měla na dlani obtisknutá kolečka. Na památku.

Jakmile Klárka nový sešit otevřela a první stránka zavoněla novotou, nemohla se dočkat, až vezme pero a ty prázdné řádky naplní. Sešit má s sebou v cestovní tašce. Úplně na dně mezi knihami.

Aničku zatím přemohla zvědavost a na okamžik zapomněla, že vlastně nemá na nic náladu.

„Čau,“ přiloudala se ke Klárčině posteli a nedočkavě čekala, až Klárka otevře tašku.

Jí se ale najednou sevřel žaludek. S obavou pohlédla ke dveřím. Kde je ta máma? Anička zatím trpělivě stála u postele a čekala. Klárce bylo trapně. Slyšela se, jak říká: „Počkej, něco ti ukážu.“

Otevřela tašku a začala na modrobílé puntíkaté peřiny vytahovat knížky.

Anička se vyšplhala na postel, a každou z nich otevřela a prolistovala. Klárce neunikly její kostnaté ruce plné modřin.

„Já mám taky doma jednu knížku,“ usmála se Anička. „Až přijde máma, přinese mi ji,“ upřela na Klárku velké hnědé oči.

Když večer maminka odešla a celé oddělení se ponořilo do ticha, napadl Klárku příběh. Zakázala si myslet na to, proč tu je. Nechtěla brečet. Napíše pro Aničku pohádku. Aby jí udělala radost. Třeba o zakletém paneláku.

Takový panelák má určitě alespoň deset pater. Bude krásně zelený se žlutými proužky. Má kouzelný výtah, který zastavuje v každém patře. Musíte udělat dobrý skutek, aby se znovu rozjel. Přestože Klárka byla přesvědčená, že neusne, zavřely se jí oči. Lehoučký sen ji odnesl otevřeným oknem z nemocnice pryč.

Vzápětí se ocitla na střeše vysokého domu. Byla noc a nad hlavou se jí prostíralo tmavěmodré nebe plné zářících hvězd. Věděla, že je vysoko, ale nebála se. Bylo tam krásně, tak vzdušně a čistě. Odvážně se naklonila přes okraj střechy. Pod sebou ve velké hloubce viděla rozsvícené ulice s autíčky jako z hračkářství. Na tváři cítila chladný vánek. Na obloze byl nádherný kulatý měsíc jako talíř. Vůbec se jí nechtělo zpátky.

Pak ho zahlédla. Seděl na kraji střechy. Nohama komíhal v prázdnotě. Mohlo mu být tolik jako jí. Držel se okraje střechy a neopatrně se nahýbal do hlubiny pod sebou.

„Co blázníš? Chceš spadnout?“ slyšela svůj hlas.

Kluk se na ni podíval, jako by mluvila cizí řečí, a potom se ušklíbl.

„Rád bych, ale je to dost vysoko. Potřebuji se dostat dolů.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přece to nevzdáš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.