Zlodej tetovaní

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Alison Belshamová

Zlodej tetovaní – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Mojim žiarivým chlapcom Rupertovi a Timovi

Jeden, dva, tetovanie rež,

tri, štyri, a potom bež,

päť, šesť, ako po masle,

sedem, osem, a tým to hasne.

I

Z chrbta nehybného muža sťahujem krvou premočené tričko, odhaľujem pompézne tetovanie. Fotokópia, ktorú vyťahujem z vrecka, je pokrčená, ale na porovnanie s obrázkom na jeho pokožke celkom stačí. Vďaka slabému svetlu pouličnej lampy vidím, že obidva vzory vyzerajú rovnako. Mužovo ľavé plece zdobí okrúhle polynézske tetovanie v sýto čiernej farbe, v strede sa vyníma zložitá zamračená tvár príslušníka kmeňa. Z okrajov sa rozprestierajú štylizované krídla, jedno sa ťahá po mužovej lopatke, druhé po ľavej strane jeho hrude. Všetko je fľakaté od krvi.

Obrázok súhlasí. Mám toho správneho.

Tep na krku mu stále bije, hoci veľmi slabo, čo ma upokojí. Nenastanú nijaké problémy. Prácu treba urobiť, kým je telo ešte teplé. Keď mŕtvola vychladne, pokožka stuhne a mäso stvrdne. Potom je práca ťažšia a ja si nemôžem dovoliť chyby. Samozrejme, sťahovať kožu zo žijúceho tela znamená oveľa viac krvi. Mne však krv neprekáža.

Môj batoh leží obďaleč, ostal tam pri ťahaní chlapa do kríkov. Bolo to celkom ľahké – malý parčík je v tomto čase opustený. Stačil jeden úder do temena a klesol na kolená. Nijaký zvuk. Nijaký rozruch. Nijakí svedkovia. Bolo jasné, že tadiaľto sa bude vracať z nočného klubu, stačilo ho sledovať. Ľudia sú strašne hlúpi. Nemal nijaké podozrenie, ani keď ma videl blížiť sa so zaťatou päsťou. Vzápätí sa rozstrekla po zemi jeho krv z rany na spánku. Prvý krok prebehol mimoriadne uspokojivo.

Na zemi ho stačilo vziať pod pazuchy a čo najrýchlejšie odtiahnuť z kamenného chodníka do kríkov, aby ho nebolo vidieť. Bol ťažký, ale ja mám silu a podarilo sa mi ho dostať cez medzeru medzi dvoma vavrínovými kríkmi.

Námaha ma vyčerpala. Vystieram ruky dlaňami nadol. Vidím náznak triašky. Zatínam päste, potom ich znova otváram. Obidve ruky sa mi trepocú ako motýlie krídla a srdce mi splašene poskakuje. V duchu zahreším. Na prácu potrebujem pevnú pravú ruku. Riešením je bočné vrecko batoha. Škatuľka tabletiek, malá fľaška vody. Propranolol – obľúbený betablokátor hráčov biliardu. Prehltnem dve tabletky, zavriem oči a čakám, kým zaberú. O chvíľu je triaška preč. Môžem začať.

Zhlboka sa nadýchnem, siahnem do batoha a šmátram po obale s nožmi. Keď sa dotknem prstami jemnej kože, pod ktorou sa črtá oceľ, zaplaví ma uspokojenie. Čepele sú od včerajšej noci čerstvo nabrúsené. Možno intuícia, tak by sa dalo povedať, že dnes bude ten veľký deň.

Hodím obal s nožmi na mužov chrbát a rozviažem šnúrky. Koža sa s ľahkým cinknutím kovu rozvinie, čepele pod prstami príjemne chladia. Vytiahnem nôž s krátkou rukoväťou, ktorý použijem na prvé rezy, označím si na pokožke obrys toho, čo vyrežem. Potom na sťahovanie kože použijem dlhší, dozadu zakrivený nôž. Kupujem ich z Japonska a dávam za ne celý majetok. Ale stoja za to. Sú vyrobené rovnakou technikou, aká sa používa pri výrobe samurajských mečov. Oceľ mi umožňuje rezať rýchlo a presne, je to, ako rezať do masla.

Nože, ktoré už nepotrebujem, odkladám na zem vedľa tela a znova mu skontrolujem tep. Slabší než predtým, ale stále žije. Z hlavy mu vyteká krv, teraz pomalšie. Čas na rýchly, hlboký skúšobný zárez do ľavého stehna. Nijaké myknutie ani nadýchnutie. Iba pravidelné vytekanie tmavej klzkej krvi. Dobre. Nemôžem si dovoliť, aby sa pohol, kým režem.

Tá chvíľa prišla. Jednou rukou držím pokožku napnutú, robím prvý rez. Rýchly rez zvrchu pleca cez vytŕčajúcu lopatku, sledujem obrys kresby. Za čepeľou vyskakuje červená stuha, teplo mi oblizuje prsty. Zadržím dych, keď si nôž vyrezáva cestičku, vychutnávam si mráz, ktorý mi behá po chrbte, a nával vzrušenia v slabinách.

Kým skončím, bude mŕtvy.

Nie je prvý. A nebude posledný.

1

Marni

Ihly prepichovali pokožku rýchlejšie, než oko stačilo vnímať, vpúšťali do kože tmavý atrament a zanechávali na povrchu stekajúce kvety krvavých ruží. Marni Mullinsová každých pár sekúnd utierala kvapky papierovou vreckovkou, aby videla obrysy na ramene zákazníka. Troška vazelíny, potom ďalšie ostré pichnutie ihiel do mäsa, vytvorenie novej čiernej ryhy, ktorá vydrží naveky. Mágia pokožky a atramentu.

Marni hľadala v práci útočisko, fascinovalo ju bzučanie a tiché vibrovanie tetovacej ihly v ruke. Bol to dočasný únik pred spomienkami, ktoré ju sužovali a na ktoré nedokázala zabudnúť.

Čierna a červená. Značka, ktorú vpichovala do poddajnej pokožky. Zákazník sa pod tlakom špičky ihly šklbal a mykal, dokonca aj vtedy, keď mu Marni druhou rukou znehybnila rameno. Veľmi dobre poznala bolesť, ktorú prežíval. Aj ona prežila dlhé hodiny pod ostrým hrotom tetovacieho prístroja. Súcitila s ním, ale tú cenu treba zaplatiť – chvíľu vydržať v záujme čohosi, čo pretrvá celý život. Čohosi, čo človeku už nikto nikdy nevezme.

Predlaktím si odhrnula z čela prameň tmavých vlasov, a keď jej znova padli do očí, potichu zahrešila. Odfúkla vlasy nabok, ponorila sedemhrotovú ihlu do misky s vodou, aby zmenila atrament z čierneho na bridlicovosivý.

„Marni?“

„Áno? Ako ti je, Steve?“

Ležal dolu tvárou na masážnom stole. Obrátil k nej hlavu, žmurkol a zaškľabil sa. „Nedáme si prestávku?“

Vrhla pohľad na hodinky. Pracuje na ňom už celé tri hodiny a zrazu si uvedomila, aké má stuhnuté plecia.

„Určite, samozrejme.“ Tri hodiny sú dlhý čas, dokonca aj pre stáleho zákazníka ako Steve. „Držíš sa ako šampión,“ dodala a odložila ihlu na stolík s náradím. Takými slovami vždy povzbudzovala zákazníkov, nehľadiac na to, či sa držali, alebo nedržali ako šampióni – a Steve sa pri tom vrtení a stonaní rozhodne nedržal ako šampión.

Aj ona už potrebovala prestávku, lebo sa jej chytala klaustrofóbia. Ako vždy pri hromadných akciách – sály s umelým osvetlením, stuchnutý vzduch a hlučné davy. V sálach bez okien človek nevedel, či je vonku svetlo, alebo tma, a Marni potrebovala vidieť oblohu, kdekoľvek bola. Aj tu bol vzduch vydýchaný a horúci, miestnosť preplnená telami, ktoré tetovali, a divákmi pozorujúcimi ihly. Všetko podfarbovala ohlušujúca rocková hudba a nepretržité bzučanie tetovacích prístrojov na skrvavených pokožkách.

Zhlboka sa nadýchla a pokrútila hlavou, aby uvoľnila napätie v krku. Vo vzduchu sa vznášala prenikavá vôňa atramentu zmiešaná s krvou a s dezinfekčnými prostriedkami. Stiahla si čierne latexové rukavice a hodila ich do vreca s odpadkami. Steve si preťahoval rameno, zatínal a otváral päsť, aby obnovil krvný obeh. Bol bledší, ako keď ho začala tetovať.

„Choď si dačo zajesť. Vráť sa o pol hodiny.“

Marni mu rýchlo obalila krvavý dizajn fóliou, aby sa nezašpinil, a ukázala k bufetu. Keď odišiel, pretlačila sa cez dav ľudí na schodoch dolu na prízemie a vybehla von cez dvere vedúce na požiarne schodisko. Z plných pľúc sa nadýchla studeného vzduchu a uvedomila si, že unikla práve včas. Oprela sa o studený betónový múr a zavrela oči, sústreďujúc sa na zníženie tlaku v hrudi, ktorý vyvolalo množstvo ľudí a uzavretá budova.

Otvorila oči a zažmurkala. Umelé svetlo sály vystriedal jasný slnečný svit. Nad hlavou jej krúžili čajky, škriekali na seba, na konci opustenej bočnej ulice sa vábivo trblietal prúžok mora. S pôžitkom si vychutnávala slaný vzduch a potom vyhrbila chrbát, kým ju nezabolel. Krúžila plecami, pukali jej kosti. Mala by pouvažovať, či nie je na tetovanie už stará. Čo iné by však robila? A pravdupovediac, nič iné by robiť nechcela. Tetuje ľudí, odkedy mala osemnásť, devätnásť dlhých rokov, za ten čas potetovala nespočítateľné množstvo pokožiek.

Zalovila rukou v taške, aby sa uistila, že v nej má škatuľku cigariet, a vydala sa cez labyrint úzkych uličiek, ktoré tvorili Brighton Lanes. Bol predĺžený víkend a ulice zaplavili turisti – priťahovaní ako straky ku klenotníctvam a starožitníctvam alebo k módnym butikom, kde hľadali ideálne svadobné šaty či dokonalé črievičky. Všetky jej obľúbené kaviarne boli preplnené, ale neprekážalo jej to. Dnes si radšej vychutná svoju dávku kofeínu pod šírym nebom. Odbočila na North Street a zamierila krížom k nezastrešenej kaviarni v Pavilion Gardens.

Pri obslužnom okienku čakal dlhý rad ľudí, pravdepodobne sa oneskorí, no tých niekoľko minút navyše na čerstvom vzduchu stojí za to. Zahľadela sa na oblohu. Bledomodrá. Nie žiarivo azúrová ako v lete, ale mierne dozelena, posiata rozptýlenými obláčikmi, strácajúca sa na sivom hmlistom obzore, ktorý splýval s morom. Dokonalá na predĺžený jarný víkend.

„Čo si dáte, zlatko?“

„Čierne amerikáno. Dvojité, prosím.“

„Hneď to bude.“

„A mafin,“ dodala vzápätí. Nízka hladina cukru v krvi. Nebol to najlepší výber jedla pre diabetičku, no neskôr si môže pichnúť inzulín, aby to vyrovnala.

Z pavilónu vychádzali hluční turisti, ešte vždy ohromení tým, čo videli vo vnútri. Bol to disneyovský palác z obdobia regentstva, zmiešanina cibuľovitých kupol, končistých veží a svetlokrémovej štuky, pripomínajúca svadobnú tortu. Pri pohľade naň Marni vždy myslela na Šeherezádu z Tisíc a jednej noci. Do tohto miesta sa zaľúbila hneď v prvý deň v Brightone. Rozhliadla sa, hľadala miesto na sedenie. Všetky lavičky boli obsadené a ľudia sa rozvaľovali na trávnikoch, jedli a pili, smiali sa alebo pokojne ležali na slnku.

Vtedy ho zbadala a zovrelo jej žalúdok. Obrátila sa späť k obslužnému okienku, dúfajúc, že si ju nevšimol. Na stretnutie s manželom nemala dnes dopoludnia náladu. S bývalým manželom, aby bola presná – v najlepšom prípade nevyspytateľným a vždy znepokojujúcim, pokiaľ išlo o zmiešané pocity, ktoré v nej vyvolával. Vzali sa, keď mala osemnásť, rozišli sa pred dvanástimi rokmi, no neprešiel deň, aby naňho nemyslela. Striedavé rodičovstvo komplikovalo vzťah, ktorý sa dal najvýstižnejšie pomenovať ako láska-nenávisť.

Riskovala rýchly pohľad a sledovala, ako Thierry Mullins prechádza cez trávnik so zachmúreným výrazom v tvári. Vyzeral neisto, rozhliadal sa na všetky strany, obzeral sa cez plece. Čo robí tu vonku? Mal by byť v konferenčnej sále – je členom organizačného výboru.

„Dve libry štyridsať, prosím.“

Marni zaplatila za kávu, schmatla kartónový pohár a odkradla sa k vzdialenej strane kaviarne, aby sa vyhla Thierrymu. Keď si zapálila cigaretu, ruky sa jej triasli od adrenalínu. Ako to, že má na ňu ešte vždy taký vplyv? Sú rozvedení dlhšie, než boli zosobášení, no stále vyzeral rovnako, ako keď sa s ním zoznámila. Vysoký, štíhly, pekná tvár, pokožka stmavnutá tetovaniami, ktoré naštartovali jej celoživotné očarenie týmto živým umením. Tak ako často, keď sa mu pokúšala vyhnúť, mala pocit, akoby ju k nemu čosi priťahovalo. Pri niekoľkých príležitostiach sa k sebe takmer vrátili, pokým jej pud sebazáchovy nedupol na brzdu. Má však ten vzťah ukončiť? Vzdala sa nádeje. Zhlboka si potiahla z cigarety. Kofeín, nikotín, hlboké šluky. Zavrela oči, čakala, kým chemikálie zaberú.

Ohorok odhodila do kávovej usadeniny a rozhliadla sa po odpadkovom koši. V zadnom rohu kaviarne zbadala zelený plastový kontajner. Nožným pedálom zdvihla poklop, a keď hádzala pohár dovnútra, zaplavil ju zápach zahnívajúceho vzduchu. Bol oveľa horší ako zvyčajný zápach zo smetiaka v parku za pekného dňa. Keď nazrela do tmavého vnútrajška, do hrdla jej vrazila žlč. A vzápätí ten pohľad oľutovala.

Uprostred rozmliaždených plechoviek od koly, odhodených novín a obalov z rýchleho občerstvenia čosi uvidela. Sinavé, lesklé tvary, ktoré sa okamžite zhmotnili do ramena, nohy, trupu. Ľudské telo, nepochybne mŕtve. Všimla si vrtký pohyb – potkan obhrýzajúci okraj tmavej rany. Záplava denného svetla ho vyrušila a so zapišťaním zmizol v odpadkoch.

Marni ustúpila, poklop sa zabuchol.

Rozbehla sa.

2

Francis

Francis Sullivan zavrel oči a na podnebí si vychutnával hostiu. Usiloval sa sústrediť na šepot celebrujúcich a veriacich okolo seba, ale mysľou bol inde.

Detektív inšpektor Francis Sullivan.

Nechal si tie slová potichu kĺzať po jazyku. To bude on, zajtra, prvý deň v práci. Vďaka prekvapivému povýšeniu sa z neho v dvadsiatich deviatich rokoch stal najmladší detektív inšpektor v policajnom zbore v Sussexe. Pociťoval väčšiu nervozitu než v prvý deň na strednej škole. Bolo to skvelé, ale naháňalo to aj strach. Nadriadení mu tým prejavili obrovskú dôveru. Áno, úspešne zložil potrebné skúšky. Pri pohovore zapôsobil na prijímaciu komisiu. Prečo ho však povýšili tak skoro, hoci nemá takmer nijakú prax? Pretože jeho otec je chýrny kráľovský radca? Tá predstava ho rozčuľovala.

Jeho nový šéf, detektív hlavný inšpektor Martin Bradshaw, sa netváril veľmi nadšene, keď informoval Francisa o povýšení. Ani mu nepogratuloval. Francis uvažoval, či Bradshawa pri rozhodovaní obišli, alebo ho ostatní členovia prijímacej komisie jednoducho prinútili.

A keď si pomyslel na Roryho Mackaya, zovrelo mu žalúdok. Detektív seržant Rory Mackay. Preskočili ho a vymenovali za jeho dvojku. S Mackayom sa stretol minulý týždeň. Formálne uvedenie v šéfovej kancelárii, počas ktorého dal neporovnateľne skúsenejší detektív seržant jasne najavo, že naňho nezapôsobil. Tváril sa ako človek, ktorý zahryzol do červivého jablka. Francis sa správal pokojne a neosobne zdvorilo – uvedomoval si riziká priveľkého skamarátenia sa s tímom –, vycítil však, že ich vzťah bude napätý.

Mackay chce, aby zlyhal. A Francis vedel, že nie je jediný, kto si to želá.

„Krv Kristova.“

Francis otvoril oči a zdvihol hlavu, aby prijal malý dúšok vína z kalicha.

„Amen,“ zamrmlal.

Nech je tak.

No je to naozaj priskoro? Počas výberového konania sa cítil pokojne a sebaisto. Skúšky mu nikdy nerobili problém. Nevyvolal však jeho úspech na papieri priveľké očakávania, ktoré by mal splniť v praxi? Úskalia skorého povýšenia boli v zbore legendárne. V jedálni počul kopu príbehov, či už vymyslených, alebo pravdivých. Musí bežať skôr, ako sa naučí chodiť. Zopár ráz pochybiť, až potom výsledky. V tejto chvíli sa nemusí dopustiť nijakej katastrofálnej chyby, postačí niekoľko nevyriešených prípadov.

Jeho radosť z úspechu potláčala úzkosť. Detektív inšpektor Francis Sullivan. Odkedy sa tú správu dozvedel, nespal. A sústredenie, na ktoré sa mal spoliehať, sa vyparilo. Došľaka! Možno je mladý a neskúsený, ale nie je hlúpy. Tím, ktorý povedie, neverí, že svoju prácu zvládne. Nemyslia si, že je na ňu pripravený. Musí si ich získať na svoju stranu od prvého dňa, od prvého prípadu. Inak budú mať pravdu – zlyhá. Postarajú sa o to. Bradshaw a Mackay budú striehnuť a čakať. Budú hľadať spôsoby, ako mu podraziť nohy.

Zahľadel sa na vyrezávanú postavu Ježiša na kríži nad presbytériom. Syn Boží ho počastoval vyčítavým pohľadom a Francis rýchlo sklonil hlavu. Zamrmlal strohú modlitbu, prežehnal sa, vstal a vrátil sa do kostolnej lavice. V duchu sa vyhrešil za rozptyľovanie.

Automaticky zaspieval záverečný chválospev, slová vôbec nevnímal, potom si kľakol a pomodlil sa. Znova sa sústredil na to, prečo je tu – myšlienka na mamu, prosba za sestru. Požehnanie pre ich opatrovníčky. Nič pre otca.

Vibrovanie vo vrecku nohavíc mu neposkytlo dosť času, aby vytiahol telefón, prv než zapípal. V tichom kostole mu pípanie pripadalo dlhšie a hlasnejšie ako zvyčajne. Hlavy sa obracali a jedna žena nesúhlasne zacmukala. Rýchlo stlmil zvuk a vrhol pohľad na otca Williama.

Ospravedlňujúco sklonil hlavu a potom si nenápadne prečítal správu.

Bola od detektíva seržanta Mackaya.

Dnes začíname skoro. Našli mŕtve telo. Pavilion Gardens.

Len čo to bolo spoločensky prijateľné, Francis odišiel z lavice a zamieril k otvoreným dverám v zadnej časti kostola. Na verande ho čakal otec William so zovretými perami.

„Francis.“

„Veľmi sa ospravedlňujem, otče. Myslel som, že je vypnutý.“

„To ma netrápi. Počas celej omše ste vyzerali znepokojene. Nechcete sa o tom porozprávať?“

„Rád by som,“ odvetil Francis. Myslel to vážne. „Ale musím ísť. Našlo sa telo.“

Otec William sa s tichým šepotom prežehnal, potom položil ruku Francisovi na predlaktie. „Okolo nás je tak veľa zla. Trápi ma, že robíte túto prácu, Francis. Stále sa pohybujete na hranici zúfalstva.“

„Ale na strane spravodlivosti.“

„Posledným sudcom je Boh, nezabúdajte na to.“

Žena v stredných rokoch drgla Francisa lakťom. Zdržiaval vikára dlhšie, ako sa patrí.

Posledný sudca, dumal Francis. Možno v nebi. Ale tu na zemi musia vypátrať zlo ľudia ako on. Jeho prácou je vystopovať vrahov a postaviť ich pred súd. Čaká ho to v roli inšpektora prvý raz a on chce uspieť. Boh mu pomáhaj.

A ak nepríde pomoc zhora, zvládne to aj sám.

3.

Francis

Francis sa pomaly posúval autom po New Road. Davy turistov nebrali ohľad ani na blikajúci modrý maják. Dočerta s ulicami, kde niet obrubníkov – nikto v nich nevie, komu čo patrí, a všetci predpokladajú, že práve oni majú prednosť. Krátko spustil sirénu, aby vyduril z cesty pomaly sa pohybujúcu rodinu, a keď naňho zagánili, zdvihol obočie.

Zastavil pri rade lavičiek pred Pavilion Gardens. Žena, ktorá kŕmila deti zmrzlinou, sa naňho zamračila, lebo jej vošiel autom do cesty, ale väčšina malého hlúčika ľudí, ktorý sa tam zhromaždil, natŕčala krky, sledovala prácu policajtov za plotom a jeho príchod si nevšímala. Uľavilo sa mu, keď zbadal, že celá oblasť je obohnaná páskou a kordón uniformovaných policajtov zamedzuje ľuďom prístup.

Ukázal preukaz a rýchlo ho pustili ďalej. Rory Mackay si ho okamžite všimol a vykročil k nemu. Zavalitá postava zabalená v bielej ochrannej kombinéze.

„Seržant Mackay,“ kývol mu Francis. „Zhrňte mi, čo máme.“

„Najprv sa musíte zakryť, šéfko,“ poznamenal seržant a vrhol naňho zničujúci pohľad. „V kufri auta mám rezervnú kombinézu.“

Francis šiel za Mackayom k striebornému mitsubishi zaparkovanému s niekoľkými ďalšími autami priamo vo vnútri North Gate, na druhej strane záhrad. V duchu zúril. Prečo nepredvídal, že bude potrebovať na mieste zločinu ochranný odev? A prečo neprišiel z tejto strany, kde mohol ľahšie zaparkovať?

„Myslel som, že tu budete rýchlejšie, keďže je to váš prvý prípad.“

Francis cítil, ako mu stuhli svaly na pleciach. „Bol som v kostole, Mackay. Vašu správu som vôbec nemusel dostať. Aspoň dovtedy, kým nevyjdem von.“

„No tak dobre.“

Francis si všimol letmý úškrn na seržantovej tvári.

Mackay otvoril kufor auta a hodil Francisovi ochrannú kombinézu. Keď si ju bral, všimol si v batožinovom priestore zásoby. Tri škatule fľaškového piva Stella a dve škatule Heinekenu v plechovkách. Uhlie na opekanie. Nebolo ťažké uhádnuť, ako Mackay plánoval stráviť nedeľu.

„Mala by to byť vaša veľkosť. S obliekaním opatrne – ľahko sa roztrhnú.“

„Už som ich na sebe mal,“ odvrkol Francis.

Kombinéza bola príliš malá, nohavice prikrátke. Rory sa oprel o bok auta, poťahoval si z elektronickej cigarety a čakal.

„Môžeme ísť,“ prehodil Francis, prispôsobujúc si rukávy podľa potreby.

Rory zabuchol kufor a vykročili späť ku kaviarni.

„Službukonajúci seržant prijal hovor o jedenásť štyridsaťsedem predpoludním. Ohlásili mŕtve telo v kontajneri za kaviarňou v Pavilion Gardens. Nijaké ďalšie podrobnosti.“

„Viete, kto volal?“

„Ženský hlas. Zavesila, skôr než sa jej seržant stačil spýtať, ako sa volá.“

„Ale číslo máme?“

„Bol to predplatený mobil.“

To bude prvé, po čom treba ísť.

„Telo?“ pokračoval Francis.

„Muž, nahý. Očividný úder do hlavy a závažné poranenia na ľavom pleci a trupe. Totožnosť neznáma, ale na tele má množstvo tetovaní, ktoré by mali pomôcť.“

„Ešte niečo?“

„Keď vytiahnu telo, prehľadáme aj kontajner – práve čakáme na Rose.“

Rose Lewisová, súdna patologička. Šikovné ruky – Francis s ňou pracoval na niekoľkých prípadoch počas stáže ako detektív strážnik.

„Dobre. Radšej sa pozriem,“ prehodil Francis.

Keď kráčali späť ku kaviarni, Rory prijal hovor. „Áno, pane, už je tu, pane... Zaistil som oblasť, použil ochranné odevy. Áno, s patológiou som sa spojil...“

Rory na okamih zmĺkol, prikyvoval. „Áno, myslím, že telefón má už zapnutý. Bol v kostole.“

Francis z Roryho tónu vyrozumel, čo si o tom myslí. Zrýchlil – takýto začiatok svojho prvého prípadu si nepredstavoval.

Rory ho viedol cez trávnik a okolo kaviarne. V zadnej časti budovy zbadal zelený plastový odpadkový kôš. Keď sa priblížili, zacítil zápach a začal dýchať ústami. Pocítil, ako sa mu mimovoľne zdvihol žalúdok, jazyk mu zaplavili sliny, snažil sa proti tomu bojovať. Všade sa hmýrili technici v bielych kombinézach, prečesávali pôdu, merali vzdialenosti, fotografovali.

„Otvorte ho,“ požiadal Rory.

Detektív strážnik Tony Hitchins strážil kontajner. Keď sa Francis a Rory priblížili, stlačil nožný pedál, aby zdvihol poklop, vyhýbajúc sa pohľadu dovnútra. Francis si natiahol latexové rukavice a vykročil.

Hitchins bol výrazne bledý, a keď k nemu Francis pristúpil, videl, že žalúdok a hruď sa mu začínajú sťahovať. Pery mal pevne zovreté do tenkej čiary.

„Ak sa chystáte vracať, Hitchins, vypadnite z môjho miesta zločinu.“

Keď Francis chytil veko kontajnera, Hitchins sa rozbehol cez trávnik. Stihol ešte podliezť modro-bielu pásku, čupol si a vyvrátil do trávy zvyšky z nedeľných raňajok.

„Preboha,“ vzdychol Francis a Rory pokrútil hlavou. Oči sa im však nestretli. V zbore sa nenašiel strážnik, ktorý by sa pri pohľade na mŕtve telo občas nepovracal, a podľa všetkého ani to nebolo tak dávno, ako by ktokoľvek z nich pripustil.

Francis sa obrátil späť ku kontajneru a prinútil sa nazrieť dovnútra. Zúfalo dúfal, že nezopakuje Hitchinsovo faux-pas. Nie dnes.

A je to tu. Jeho telo. Jeho prvá obeť ako hlavného vyšetrovateľa. Toto prvé stretnutie pripomínalo rande naslepo s človekom, ktorého v budúcich týždňoch a mesiacoch dôverne spozná. Dozvie sa o obeti viac, ako vie o členoch vlastnej rodiny – a pravdepodobne odhalí tajomstvá, ktoré rodinou obete otrasú do špiku kostí. Zatiaľ je preňho ten muž cudzím človekom – popolavý, hladko stiahnutá koža, rozkladajúci sa, hnijúci ako odpadky, ktoré ho obklopujú. Ale so svojím tímom sa mu zavŕta pod kožu, aby zistil, čo ho usmrtilo a kto chcel jeho smrť.

V duchu si predstavil šokujúci obraz. Skrútené údy, pokožka ako git a červenočierne mäso na miestach, kde sa jeho tvár a trup stali krmivom pre potkana. Nespoznala by ho ani vlastná matka. Tá predstava vybičuje Francisovo pobúrenie a zostrí jeho pozornosť.

„Seržant Mackay? Seržant Mackay?“

Hlas zozadu prinútil Francisa, aby sa obrátil. Rory už kráčal k páske ohraničujúcej miesto vyšetrovania, kde stál muž s fotoaparátom zaveseným na krku. Tlač.

„Tom,“ kývol mu Rory. „Vedel som, že sa tu skôr či neskôr objavíš.“

„Tvoja večná otrava,“ uškrnul sa Tom. „Čo máš, Mackay?“

„Nič pre teba,“ odvrkol Rory. „Poskytneme informácie tlači, keď to uznáme za vhodné, nie skôr. A teraz vypadni.“

Zvrtol sa a vrátil sa k Francisovi. „Dávajte si naňho pozor. Tom Fitz z Argusu. Na miestach činu vyskakuje ako vyrážka.“

„Ako sa sem dostal tak rýchlo?“ spýtal sa Francis.

Rory pokrčil plecami. „Monitoruje vysielačku, kupuje drinky službukonajúcim policajtom.“ Očividne ho to nezaujímalo.

„No buďte k nemu milí,“ prehodil Francis. „Nikdy nevieme, kedy sa nám tlač môže zísť.“

„Je tu Rose,“ zvolal náhle Rory. Očividne nemal záujem zaliečať sa reportérom.

„Detektív inšpektor Sullivan,“ ozval sa priateľský hlas.

Francis sa obrátil a ocitol sa pred Rose Lewisovou, ktorá práve ukazovala čiastočne zotavenému Hitchinsovi, kam má položiť rozličné tašky s vybavením. Bola taká drobná, že sa strácala aj v najmenšom ochrannom odeve a musela si stať na špičky, aby videla cez okraj kontajnera.

„Bŕŕ, príšerné,“ striaslo ju. Obrátila sa k Hitchinsovi. „Môžete mi zohnať skladací rebrík, aby som si to mohla odfotiť?“

„Áno, madam.“

„Treba ti poblahoželať, nie?“ prehodila, keď Hitchins odbehol po rebrík.

„Áno, ďakujem,“ odvetil Francis. „Vychutnávaš si predĺžený víkend?“

„Práve teraz. Prvé telo pod tvojím velením, však?“

Prikývol.

„Potom by bolo dobre, keby si to vyriešil.“

Vedel to lepšie ako hocikto iný.

A poznal aj následky zlyhania.

4.

Marni

Telefonát si vyžadoval všetku Marninu odvahu. Keď si uvedomila, že na druhom konci linky je policajt, roztriasla sa takmer rovnako, ako keď objavila telo. Hovorila stručne a odmietla uviesť svoje meno. Všetko, čo malo niečo spoločné s políciou, bolo pre ňu ešte vždy spúšťacím mechanizmom, pripomínalo jej čas, na ktorý by najradšej zabudla. Zaprisahala sa, že sa už nikdy, do konca života, s políciou znova nezapletie.

Keď sa vrátila do sály, Steve na ňu už polhodinu čakal a trvalo ďalšiu polhodinu, kým sa jej ruky prestali triasť a mohla pokračovať v tetovaní. A keď sa mu zdráhavo priznala, čo sa stalo, nepripadal jej vykoľajený. Práve naopak, prejavil o jej objav dychtivý záujem.

„Nikdy som nevidel mŕtve telo. Naozaj páchne tak príšerne, ako sa hovorí? Prišla tam okamžite polícia?“

Marni rozbolela hlava a posledné tetovanie zrušila.

Keď sa práca v ten deň skončila, cítila sa vyžmýkaná a rozcitlivená. Prenasledovala ju predstava mŕtveho tela a v nozdrách akoby stále cítila zápach. Kiežby nebola šla do Pavilion Gardens. Rozhovor s políciou zvýšil hladinu jej úzkosti ešte viac ako spomienky, ktoré sa znova vrátili, hoci ich zo všetkých síl potláčala.

Keď si schovala kufrík s náradím na ďalší deň, vydala sa sama po nábreží, aby si vyčistila hlavu. Jednostaj myslela na to, čo videla. Mužova vlhká pokožka sa pri dopade svetla ligotala. A tie tmavé škvrny. Najprv ich pokladala za modriny, potom si uvedomila, že sú to tetovania. Tá predstava bola ako nehybný film prilepený za jej viečkami – a zakaždým, keď ho uvidela, boli podrobnosti zreteľnejšie. Tetovanie na pravej strane trupu – pár modliacich sa rúk. A na lýtku čiernosivá kresba svätého Sebastiána, rany po šípe červené.

Pokúšala sa zahnať myšlienky na telo a sústrediť na cestu. Promenáda bola plná ľudí a pouličného ruchu. Za chrbtom začula prenikavé hvižďanie, a keď sa obzrela, uvidela dvadsať až tridsať motoriek rútiacich sa po ceste, každý stroj vyzdobený zrkadielkami, chvostmi medvedíkov čistotných, príveskami, vlajkami. Motorkári prišli do mesta na predĺžený víkend a vodiči boli rovnako nápadní ako ich stroje, v športových bundách s kapucňami, pruhovaných mikinách, značkových teniskách a so všelijakými memorabíliami. Rev motorov jej trhal uši, keď okolo nej prechádzali.

Už sa stmievalo. Umelé svetlo pouličných lámp zalievalo všetko mäkkým, sýto jantárovým svitom, Marni túžila po dajakom tmavšom a pokojnejšom mieste. Vychutnávala si chladný vzduch, ktorý sa jej vrezával do hrdla, a nehlučne zamierila po kamenných schodíkoch na pláž.

Príliv sa skončil a po chrupčiacich okruhliakoch kráčala k moru. Bolo tam chladno a tma, zvuky z móla prekrývalo dunenie a šum vĺn. Ten zvuk bol taký fascinujúci ako bzučanie tetovacích ihiel. Zhlboka sa nadýchla slaného vzduchu a cestou si masírovala presilené svaly pravého ramena. Zajtra ju čaká ďalší dlhý deň tetovania.

Rozhliadla sa po opustenej pláži a zrakom spočinula na schátranej mase niekoľko desiatok metrov od brehu. To bolo všetko, čo zostalo zo západného móla. Črtalo sa proti tmavému moru, nechali ho, nech sa po požiari rozpadne. Už nebolo pupočnou šnúrou spojené s pobrežím, ostal z neho ostrov, kde mátali duchovia dávno zabudnutých dovolenkárov a bezvýznamných miestnych gangstrov.

Myšlienky jej opäť zaleteli k objavenému telu. Čo by sa stalo s mužom v kontajneri, keby ho nebola našla? Skončil by niekde na skládke odpadu, pomaly by sa rozkladal, až by po ňom nezostala ani stopa, iba kosti? Tetovania by mizli, obžierané hlodavcami? Chutí potetované mäso potkanom inak ako nepotetované? Alebo zvíjajúcim sa červom, tučným a bielym, zavŕtavajúcim sa do obnaženého červeného mäsa? Pri tej predstave sa roztriasla.

Nech ho tam dal ktokoľvek, takmer určite má na svedomí jeho smrť. Pevne dúfala, že polícia to zistí a vypátra, kto to urobil. Znepokojovalo ju pomyslenie, že také čosi sa udialo tak blízko jej domu.

Zachvela sa. Prišla sem, aby si vyčistila a upokojila myseľ pred spaním. Márna nádej. Pritiahla si na plecia ľahkú vestu a zamierila späť k svetlám palácového móla, takého plného života a rušného, ako bolo západné mólo mŕtve. Vietor ustal a počas niekoľkých krátkych minút počula na kamenistom svahu zvuk vlastných krokov. Pláž, ktorá sa cez deň hmýrila ľuďmi, bola o tomto čase opustená.

Vtom zajačala akási žena.

Po chrbte jej prebehli zimomriavky ako vietor čeriaci hladinu rybníka. Hruď jej zovrelo, zvrtla sa a zízala do tmy.

Vzápätí sa ozval výbuch smiechu, ten istý ženský hlas, sprevádzaný mužským. Marni sa zhlboka nadýchla, usilovala sa upokojiť, ale srdce jej bilo opreteky. Keď zamierila ku kamenným schodíkom vedúcim na promenádu, pláž bola ľudoprázdna.

Zahľadela sa pred seba k palácovému mólu. Medzi masívnymi kovovými piliermi, ktoré ho ukotvovali k brehu, sa pohybovali nejasné postavy. Cez penou zahmlený vzduch k nej doliehali mužské hlasy.

„Si sama, zlato?“

Marni sa odvrátila. Nech sa prepadne do pekla.

„No tak, pridaj sa k nám, zabavíme sa.“ Iný hlas, tentoraz bližšie.

Marni si to nevšímala a čo najrýchlejšie vyšla na promenádu.

Keď sa vracala domov cez nočné ticho Kemptownu, myšlienky sa jej stále vracali k jednej veci. K tetovaniu svätého Sebastiána na mužovej nohe. Vedela prečo. Pripomínalo jej Thierryho prácu, najmä spôsob, akým boli červenou znázornené rany po šípe. Thierry. Prečo bol Thierry vonku v pavilóne, keď mal byť v konferenčnej sále?

Panebože, nedovoľ, aby sa z toho niečo vykľulo.

Mohlo byť tetovanie na mužovom tele skutočne jedným z Thierryho? Bolo to nepravdepodobné, a ak aj áno, zrejme to nič neznamená. Pravdaže to nič neznamená. Spájanie s minulosťou nemá logiku. No keď šlo o Thierryho, nikdy nerozmýšľala racionálne. Mal na ňu citový vplyv, ktorý akoby iba silnel, hoci si to nepripúšťala. Samozrejme, že medzi Thierrym a telom v kontajneri neexistuje nijaké spojenie. Ide len o jej posadnutosť, ktorá zatiahne Thierryho do všetkého, čo sa jej stalo.

Keď zabočila na Great College Street, zbadala, že v prednej izbe jej domu sa svieti. Alex je doma. Osemnásťročný chlapec nemusí vidieť mamu v takomto stave. Zhlboka sa nadýchla, aby sa upokojila, a vytiahla z vrecka telefón. Aj keď sa Thierrymu väčšinou vyhýbala a potláčala svoje city k nemu, v kritických chvíľach akoby ho vždy potrebovala. Vyťukala číslo, čakala na odpoveď, dúfala v útechu.

„Thierry?“

Počula iba elektronický šum. Potom barový šum.

„Marni?“ Jeho francúzsky prízvuk zmenil zvuk jej mena.

„Očividne.“

„Marni! Som v bare s kamošmi. Pridaj sa k nám. Charlie a Noa ťa chcú pozdraviť.“

Charlie a Noa boli Thierryho kolegovia v Tatouage Gris, jedinom rýdzo francúzskom tetovacom štúdiu v Brightone. V pozadí počula ich hlasy, ako aj ženský smiech. Nepochybne skupinky tetovačov, ktorí prišli do mesta na kongres. Thierrymu asi preskočilo, ak si myslí, že by sa k nim chcela pridať.

„Nie, ty príď sem – musím s tebou hovoriť.“ Zrazu ho zúfalo túžila vidieť a zároveň sa za to nenávidela. Bol závislosťou, ktorej akoby sa nedokázala zbaviť.

„O čom?“

„Mala som naozaj príšerný deň.“

Počula, ako vzdychol.

„Thierry, našla som telo.“ Jej hlas bol o oktávu vyšší než zvyčajne. „Som vydesená...“

„Brzdi, upokoj sa. O čom to hovoríš? Zavolala si políciu?“

„Pravdaže. Ale musím s tebou niečo prebrať.“

„Nie. Som unavený, chérie, a mŕtvi ľudia ma nezaujímajú.“

„No tak, Thierry. Čo keby to bol niekto, koho poznáme? Čo keby to bol Alex?“

„Nie je. Hovoril som s ním pred hodinou. Kŕmil Peppera. Minulo sa ti psie žrádlo.“

Pepper. Jej buldog.

„No tak, Thierry. Prosím.“

Thierry vydal zvuk podobný galskému pokrčeniu pliec, nonšalantné odfrknutie, ktoré kedysi zbožňovala. „Ak je to úskok, aby si ma zviedla...“

„Prekristapána!“ Prerušila hovor a vošla dnu.

„Mami!“ Do predsiene vošiel Alex a objal ju. „Aký si mala deň?“

Marni vystrela plecia a usmiala sa. „Skvelý. Vykonala som dobrú prácu na jednom z mojich stálych zákazníkov a na niekoľkých náhodných záujemcoch. A ty?“

Alex pokrčil plecami. „Opakovanie. Nuda.“

Neskôr misa cestovín a pohár vína, a Marni klesla na pohovku, aby si pozrela správy. Alex chcel pozerať futbal, no ovládač mala ona. O chvíľu ľutovala, že mu ho okamžite nedala.

... polícia vyzýva anonymného volajúceho, ktorý upozornil na mŕtve telo v Pavilion Gardens v Brightone, aby sa prihlásil a pomohol pri vyšetrovaní. Muža, ktorého našli v kontajneri s odpadkami, zatiaľ neidentifikovali...

„Okej, Alex, pozrime sa, či už nestrelili gól.“ Hodila mu ovládač, ukrývajúc náhlu triašku v rukách.

„Nie, počkaj... to je vražda, a priamo tu v Brightone. Tu sa ešte nikdy nič nestalo.“

No Marni už nechcela počuť viac. „Prepasieš gól,“ zamrmlala.

V správach však mali k dispozícii iba zopár faktov a rýchlo prešli k ďalšej téme. Alex prepol kanál. Gól neprepásli a ukázalo sa, že zápas je nudný.

Alex znervóznel. „Aká bola dnešná šou?“

„Bolo to fajn. Tvojmu otcovi to tam ide skvele – akcie v Brightone patria vždy k najlepším.“

„Mami, myslíš, že sa ešte niekedy dáte s ockom dokopy?“

Marni zabehlo víno. Pokrútila hlavou a zakašľala. „Ako ti to zišlo na um?“

„Keď ste spolu, vychádzate dobre.“

„Iste.“ Niekomu v jeho veku všetko pripadá jednoduché.

„A viem, že ocko by to chcel.“

Naozaj? Alebo sa až pridobre zabáva ako slobodný muž v profesii, ktorá poskytuje hojnosť príležitostí na flirtovanie? Marni vzdychla. „Tvojmu otcovi neprekáža predstava, že by bol ženatý. Iba v praxi mu to veľmi nejde.“

„Nikto nie je dokonalý, mami. Ani ty.“

Marni Mullinsovej sa nesnívalo. Nemohla si to dovoliť – sny sú priveľmi bolestné. V čiernej prázdnote bdela s doširoka otvorenými očami. Ležala bez spánku už dlho a myseľ jej blúdila, rozlietaná, nesústredená. V ušiach jej zneli Alexove slová.

Tu sa ešte nikdy nič nestalo.

Lenže teraz sa čosi stalo a ona sa do toho zaplietla. Ten muž je mŕtvy. A bolo na ňom niečo, čo pohlo tmavými zákutiami jej mysle. Niečo povedomé. Ale aké je tam spojenie? Ak je miestny a tetovali ho miestni, možno ho pozná. To sa jej nezdalo pravdepodobné. Tisíce ľudí v Brightone majú tetovanie. A dokonca aj keby ho tetoval Thierry, čo je na tom? Znamená to, že je do toho dajako zapletený?

Zažala lampu na nočnom stolíku, svetlo ju oslepilo. Zavrela oči a potláčala vzlyk, ktorý sa jej dral do hrude. Nemôže tam byť nijaké spojenie. Je to iba voľný pád jej mysle medzi bdením a spánkom. Sadla si a izba sa zakrútila. Do hrdla jej vrazila žlč.

Rozbehla sa do kúpeľne, napínalo ju, a zohla sa nad záchodovú misu so zaťatými zubami. Ústa jej zaplavili sliny, zhlboka dýchala, aby potlačila nevoľnosť, a napokon to zvládla. Klesla na zem, oči sa jej zaliali slzami. Zažmurkala. Biele kachličky sú postriekané krvou. V diaľke počuje škrípavé zabuchnutie kovových dverí. Vidí tehlové steny vymaľované základnou sivou. Brucho a prsia má tvrdé a napäté v posledných štádiách tehotenstva. Kroky na chodbe, mrazí ju, výbuch bolesti. Kľačí, krváca a zvíja sa v kŕčoch, volá o pomoc. Dostáva len ďalší kopanec do brucha...

Otvorila oči a krv bola preč. Spustilo to mŕtve telo a tetovanie svätého Sebastiána. Musí sa tak či onak dozvedieť, či zavraždeného muža tetoval Thierry. Dúfala, že nie, a potom by mohla na celú vec zabudnúť.

Vrátila sa do spálne, našla mobil a vygúglila číslo linky pre anonymné oznamovanie zločinov v Brightone.

Zvoní. A zvoní. A zvoní.

Čakala. Nevedela prečo. Boli dve hodiny štyridsať ráno a nebol tam nik, kto by prevzal hovor.

Napokon to vzdala. Odhodila telefón, ľahla si a čakala, kedy ju znova zaplaví strach.

5

Rory

Rorymu udrel do nosa sladkastý pach smrti ešte predtým, ako vošiel do pitevne. O pár sekúnd ho zacítil v ústach. Rozkašľal sa a vykročil k miestu, kde vedel, že Rose Lewisová drží mentolovú masť. Zároveň ho ohlušila záplava hlasno pustenej zborovej hudby. Pitevňa Rose Lewisovej určite nie je miestom pre ľudí po opici – vedel to z predchádzajúcej skúsenosti.

„Dobrý deň!“ prekričala Rose hluk. So skalpelom v ruke sa skláňala nad telom nahého muža.

Rory jej kývol a natrel si na hornú peru priehľadný gél, aby prekryl zápach zhnitých jabĺk balzamovacej tekutiny a prenikavý octový pach formaldehydu.

„Membra Jesu Nostri,“ prehodil Francis, ktorý vošiel za ním a čakal, kým odloží masť.

Rory nemal poňatia, o čom hovorí.

„Došľaka, si dobrý, Sullivan,“ utrúsila Rose, prešla k prehrávaču a stíšila zvuk. „Skladateľ?“

„Buxtehude.“

„Samozrejme. Mimoriadne vhodný pri práci. Libreto podrobne opisuje jednotlivé časti tela trpiaceho Ježiša. Ale to už vieš.“

Rory bez poznámky podal Francisovi téglik s masťou. Intelektuáli, predvádzajú sa jeden pred druhým. Očividne ich obľúbená hra, zisťujú, kto je múdrejší. To však nerieši prípady, a ak si Sullivan myslí, že to naňho zapôsobilo, tak sa mýli.

Pravdupovediac, pitevňa nepatrila k Roryho obľúbeným miestam a trávil tam čo najmenej času. Niežeby nemal rád Rose – vždy sa k nemu správala veľmi zdvorilo, hoci možno trocha povýšene –, ale jej sebavedomie v ostrom svetle polárne bieleho prostredia v ňom občas vyvolávalo pocit menejcennosti. Jej práca je, samozrejme, dôležitá, ale dôkazy DNA a škvrny od krvi nie sú všetko, iba súčasť väčšieho obrazu. V poslednom čase sa mnohí prikláňali k názoru, že veda vyrieši celý prípad, hoci v skutočnosti bola len podporným nástrojom tvrdej policajnej práce.

Natiahol si latexové rukavice a pobral sa za Francisom k Rosinmu pracovnému miestu.

Bolo to jediné telo na dohľad, v oceľových zásuvkách, ktoré lemovali jednu stenu, ich bolo oveľa viac. Rose a jej tím ich usilovne skúmali, skladali ich životné príbehy, páčili tajomstvá z ich krvi, mäsa, kostí a zubov. Rozmýšľal, čo im povie o mužovi z kontajnera.

Telo, ktoré pred ňou ležalo na pitevnom stole, bolo čiastočne prikryté bielou gumenou plachtou. Spočívalo na chrbte, rozrezané od hrudnej kosti k lonovej, a Rose práve začala vyberať orgány na ďalšie skúmanie. Rory si obzeral mŕtvolu. Črty tváre boli nejasné. Potkany nerovnomerne ohlodali pokožku a mäso – chýbala časť jednej pery, nos zožuli a obidve líca dohrýzli. Podobne potrhali aj časť trupu. Zvyšná pokožka bola sivá. Rory za uplynulé roky videl dosť mŕtvych tiel, preto ho to nevyviedlo z rovnováhy, a úkosom vrhol pohľad na Francisa. Nebolo by celkom spravodlivé povedať, že je vydesený – vlastne, vyzeral zaujatý. V tvári mal teraz tvrdý výraz, aký tam predtým nebol.

Rose už telo odfotografovala a zmerala. Vyškriabala aj zvyšky špiny spod nechtov a zaznamenala každé zranenie a tetovanie do nahrávanej správy, každý detail. Hudbu pritom vypla. Teraz ju opäť zapla a skúmala vnútrajšok úst prstami v rukaviciach. A napokon – vrcholné poníženie tých, ktorých smrť ešte neobjasnili – preskúma análny otvor, bude hľadať stopy nedávneho sexu alebo sexuálneho napadnutia.

Rory a Francis ju mlčky pozorovali, kým napokon nevypla diktafón a nezdvihla hlavu.

„Závery, Rose?“ spýtal sa Francis.

Vypla hudbu. Vďakabohu! Išla mu na nervy.

„Záver prvý – budem mať problémy s Mikom, lebo pracujem v pondelok po predĺženom víkende.“

Francis pokrčil plecami. „Keby bolo po mojom, vrahovia by zabíjali iba od pondelka do piatka od deviatej do piatej.“

Rose sa zasmiala.

„Mysli na nadčasy,“ prehodil Rory. „Ako sa má Laurie?“

„No vidíš. Ďakujem za opýtanie, Rory. Má sa dobre. Práve začal chodiť do veľkej školy a je nadšený.“

„A toto?“ Francis kývol na mŕtvolu, aby sa vrátili k práci.

Rose okamžite nahodila vecný tón.

„Takže... čo som zatiaľ zistila. Odhadujem, že smrť nastala pred dvadsiatimi štyrmi až štyridsiatimi ôsmimi hodinami, neviem však s istotou povedať, či bol mŕtvy, alebo živý, keď ho dali do kontajnera. Predpokladám, že váš tím preverí, kedy tie smetné nádoby naposledy vyprázdnili.“

„Hollins na tom pracuje,“ odvetil Rory.

„A čo bezpečnostné kamery na New Road?“

„Hitchins,“ odvetil Francis.

„Naše dvojčatá,“ poznamenala Rose. „Majte ich na očiach, môžu byť trocha pomalí.“

„Akoby som to nevedel,“ zamrmlal Rory.

Dvojča Dum a dvojča Dee, tak boli Hitchins a Hollins známi po celej stanici. Zvláštne sa podobali, obaja mali hnedé nepoddajné vlasy a postavy zaoblené tam, kde nemali byť.

Rose sa pozrela na Francisa a potom na Roryho.

„Máš šťastie, že si dostal Roryho ako dvojku, Francis.“

Francis prikývol, ale mlčal.

Nevie sa ani len prinútiť, aby to povedal nahlas? pomyslel si Rory.

„Rory patrí k našim najskúsenejším,“ pokračovala Rose. „Vie, čo robí, tak využi jeho znalosti.“

Francis sa zamračil. Rory potlačil úškrn – od Rose to nebolo práve vyslovenie dôvery.

„Nepochybujem, že Rory ma upozorní, ak niekedy niečo pokazím,“ odvetil Francis britkým tónom.

Rory odfrkol. Zrazu sa cítil nesvoj. Rozhovor sa nevyvíjal správnym smerom. Rose rozvírila hladinu a Rory sa v duchu pýtal prečo. Čo má za lubom?

„Nezabil ho úder do hlavy,“ dodala a vďakabohu sa opäť sústredila na telo.

„Si si tým istá?“ spýtal sa Francis a zahľadel sa na čiastočne oholenú lebku. Rose ju trocha obrátila na jednu stranu, takže obaja videli krvavú preliačinu.

„Absolútne. To zranenie nebolo smrteľné. Prerazilo mu lebku a spôsobilo, že upadol do bezvedomia. Mohlo to vyústiť do trvalého poškodenia mozgu.“

„Tak čo ho zabilo?“ zaujímal sa Rory.

„Kombinácia niekoľkých faktorov,“ vysvetľovala Rose. Bola presvedčená o správnosti svojich záverov. „Po tom, čo ho udreli, upadol do bezvedomia. No domnievam sa, že bol stále nažive. Stratil veľa krvi a to ho spolu s dlhotrvajúcim podchladením zabilo.“

„Strata krvi z hlavy? Tá rana nevyzerá taká veľká,“ namietol Francis.

„Nejaká z hlavy, ale predovšetkým tu z tejto rany.“ Ukázala na veľkú krvavú plochu odhaleného mäsa na mužovom pleci a trupe.

„Myslel som, že to urobili potkany až po smrti,“ poznamenal Rory.

„Nie celkom. A tu to začína byť zaujímavé, preto som vás oboch tak rýchlo zavolala.“

Rory skúmal krvavú kašu.

„Pozrite sa dôkladnejšie,“ naliehala Rose. Obrátila sa k stolu za chrbtom a podala Francisovi lupu. „Vidíš? Sú tam stopy po rezoch. Domnievam sa, že ich urobili krátkym, mimoriadne ostrým nožom.“

Francis sa sklonil a skúmal miesto rukou v rukavici. „Chápem, čo myslíš.“

Podal lupu Rorymu a ustúpil. Rory si prezeral ranu. Rose mala pravdu. V mäse boli neklamne rezy, ktoré nemohli spôsobiť zvieratá.

„Ježišmária!“

Všimol si, že Francis sa pri jeho slovách strhol. To sa môže stať len jemu. Čert mu bol dlžný tohto bigotného chlapa.

„Čo myslíš, urobili to pred alebo po údere do hlavy?“ spýtal sa.

„Iba hádam, ale pravdepodobne po,“ odvetila Rose. „Je tam určitá presnosť, ktorá naznačuje, že obeť sa v tom čase nebránila. Ale rezy nie sú hlboké. Neboli určené, aby zabíjali. Vyzerá to skôr, akoby niekto úmyselne odrezal pokožku a mäso z tela. Nedá sa to však povedať s istotou. Je tam veľa stôp po uhryznutí, ale aj veľa rezov.“

Rory ďalej skúmal odkryté mäso. „Všetky rezy akoby ohraničovali okolie rany.“

„Áno, tie vertikálne,“ prikývla Rose. „No tu a tu v spodnej vrstve pokožky v strede akoby boli nejaké horizontálne rezy.“

Rory zažmurkal a pozrel sa znova. Takmer to nebolo vidieť. Uprostred špinavej, dotrhanej kaše, ktorá zostala z mäsa, bolo niekoľko malých rovných čiar vrezaných hlbšie do tkaniva. Zovrelo mu žalúdok a na okamih zaťal zuby, kým ho nevoľnosť neprešla.

„Ukážte,“ ozval sa Francis.

Rory mu s úľavou podal lupu.

„Čo to znamená?“ spýtal sa Francis, hľadiac cez lupu.

„To znamená, že vašej obeti stiahli kožu. A podľa straty krvi usudzujem, že s najväčšou pravdepodobnosťou, kým ešte žila.“

6

Francis

Čierne džínsy, čierne tričká, oholené hlavy či dredy. Obnažené telá. Tetovania. Pokožky. Okolo Francisa prúdili litre atramentu vrývajúce sa do živého mäsa a vírilo to okolo neho tak rýchlo, že obrázky nedokázal rozoznať. Tmavočierne, špinavomodré alebo svetlo sfarbené záblesky. Čo, došľaka, robí cez predĺžený víkend na tetovacej akcii? Reptajúceho Mackaya poslal na miesto činu, aby viedol pátranie po ďalších odtlačkoch prstov v okolí a hľadal kúsky mäsa, ktoré možno vyrezali z tela. A on je zatiaľ tu, aby vypátral záhadnú volajúcu. Telefón, z ktorého prišiel hovor, patrí miestnej tetovacej umelkyni. Jej webová stránka im prezradila, že je na akcii, a dúfali, že im poskytne viac informácií. Zaujímalo ho, prečo sa im tá žena tak vyhýba.

Vo chvíli, keď vošiel do hlavnej sály kongresového centra v Brightone, cítil sa dosť rozpačito. Určite je jediným človekom v budove, ktorý nemá tetovanie – a určite jediným v obleku.

Zhlboka, zdráhavo sa nadýchol a vykročil do davu.

Okolo neho sa hmýrili ľudia, vrážali jeden do druhého a strkali sa, šliapali mu na nohy, natŕčali krky, aby videli do kójí. A ten hluk! Z každej kóje sa šírila hlasná heavymetalová hudba prehlušujúca hudbu od susedov.

A navyše počul nepretržité prenikavé elektrické kvílenie. Nedokázal lokalizovať zdroj, kým mu zrak nepadol na nahý mužský chrbát. Tetovala ho žena – hluk spôsobovalo hromadné bzučanie tetovacích pištolí. Z čiernych čiar, ktoré vyrývala, vytekala krv. Francis cítil vo vzduchu jej medený pach a odpudzovalo ho to.

V sále sa nevetralo a bolo tam priveľmi teplo. Pretlačil sa na koniec uličky, zúfalo hľadal otvorený priestor. Nikdy nechápal túžbu po tetovaní a takúto masovú už vôbec nie. Títo ľudia určite vyzerali lepšie, kým si nedali natrvalo označkovať telá. Na tom všetkom bolo čosi kmeňové. Ale aký kmeň, aké posolstvo?

„Prepáčte.“

Chytil za plece prechádzajúceho muža. Mladík sa obzrel a uprel naňho pohľad. Na ľavej strane čela mal vytetovanú modrú pavučinu strácajúcu sa pod líniou vlasov.

„Áno?“

„Hľadám tetovaciu umelkyňu Marni Mullinsovú.“

Mladík vytiahol zo zadného vrecka džínsov zložený papier. Plán kongresovej sály s očíslovanými kójami. Prevrátil ho a kontroloval zoznam umelcov na druhej strane.

„Marni...?“

„Mullinsová.“

Sklonil hlavu a Francis uvidel zvyšok pavučiny a hrubý obrys akéhosi slova vytetovaný pod krátkymi plavými vlasmi. Prižmúril oči, ale nevedel ho prečítať.

„Stánok dvadsaťosem.“

„Ďakujem,“ odvetil Francis.

„Nemáš za čo, kamoš.“ Nato zmizol v dave a Francis ho už nestihol požiadať, aby mu na nákrese ukázal, kde sa nachádza stánok dvadsaťosem. No nech. Pravdepodobne sú zoradené podľa čísel. Vzdychol a vrhol sa späť do davu.

V oblaku sladkastého parfumu ho postrkovali tri dievčatá v šatách bez ramienok z päťdesiatych rokov a s vlasmi à la Marilyn Monroe. Ramená, plecia a hrude im pokrývali žiarivo sfarbené tetovania kvetov, vtákov a sŕdc. Zaostal, aby unikol z ich štebotania, no ocitol sa uprostred ďalšej skupinky – gótov s vlasmi čiernymi ako ich tetovania. Skontroloval si čísla stánkov a zamieril do ďalšieho radu.

Predieral si cestu lakťami, vrhal pohľady sprava doľava. Na masážnom stole ležalo takmer nahé dievča a dvaja rozsiahlo potetovaní muži mu súčasne vytvárali na chrbte nádherný čínsky obrazec. Akýsi muž sedel mlčky so zavretými očami, po lícach mu stekali slzy a mladé dievča mu obratne dotváralo geometrický vzor na predlaktí. V tom istom stánku muž tetoval vrch lebky inému mužovi. Bože, to musí bolieť! Chlapík, ktorého tetovali, sa ani nepohol.

Napokon dorazil k číslu dvadsaťosem. Tetovačka pracovala na zákazníčke, ktorá vyzerala priveľmi mladá na tetovanie. Je toto žena, ktorej telefón vystopovali? Bola malá a šľachovitá, sedela na stolčeku a sústreďovala sa na tetovanie veľkej šarlátovoružovej chryzantémy na nohe dievčaťa. Neposlušné tmavé vlasy mala zviazané do vykriveného konského chvosta, ale viac sa jej ich uvoľnilo, než držalo na mieste.

Na sebe mala bielu vestu, denimové džínsy s trakmi a obidve svalnaté ramená mala po celej dĺžke potetované modrými a zelenými špirálami.

Francis na ňu chvíľu hľadel. Pomôže alebo má čo skrývať? Niektorí ľudia by si vychutnávali spojenie s vraždou, ale táto žena nie. Rozhodla sa zostať anonymná.

Hlasno zakašľal, aby upútal jej pozornosť. „Ste Marni Mullinsová?“

Práve tetovala vysoko na vnútrajšku klientkinho stehna. Dievča nepokojne pohlo druhou nohou a trocha zavzdychalo. Francisovi sa zdalo, že rovnako od pôžitku ako od bolesti. Marni nevzrušene ďalej tieňovala okvetné lístky sýtym ružovým atramentom.

Spýtal sa znova a tentoraz odtiahla ihlu z jemnej pokožky a potom zdvihla hlavu, aby videla, kto ju oslovil.

„Áno, to som ja.“

Teraz si všimol, že je staršia, ako predpokladal – dobre po tridsiatke, v kútikoch očí sa jej už objavili malé vrásky.

„Do konca popoludnia mám objednávky,“ prehodila a vrátila sa k práci.

„Nie som tu kvôli tetovaniu.“

Marni znova zdvihla hlavu, tentoraz sa naňho zahľadela pozornejšie. Pokrútila hlavou, akoby si uvedomila, že ho zle odhadla.

„Nie, očividne nie. Čo chcete?“

„Som detektív inšpektor Francis Sullivan. Vyšetrujem prípad, ktorý sa stal včera v Pavilion Gardens. Bol by som vám vďačný, keby ste odložili tetovaciu pištoľ a porozprávali sa so mnou.“

„Prístroj.“

„Čože?“

„Je to tetovací prístroj alebo tetovacia ihla. Nevoláme to tetovacia pištoľ.“

„Tak prístroj, to je jedno. Musím s vami hovoriť.“

„Prečo by ste so mnou chceli hovoriť?“ Jej tón bol nepriateľský.

„Mám dôvod sa domnievať, že ste včera našli telo a anonymne ste zavolali na policajnú stanicu v Brightone. Je to tak?“

Dievča, ktoré tetovala, náhle spozornelo a rozhliadlo sa, aby videlo, s kým sa Marni rozpráva.

„Poznáte niekoho, koho zavraždili?“ spýtalo sa. Francis si všimol, že šušle.

„Nie,“ zamrmlala Marni. „To by bolo nadlho.“

„Radšej by som to prebral v súkromí,“ poznamenal Francis.

Zamračila sa. „Potom mi dajte hodinu. Nemôžem prerušiť prácu.“

„Maríte policajné vyšetrovanie.“

„A vy ma stojíte peniaze a profesionálnu povesť. O hodinu budem hotová, a ak sa vám to nepáči, môžete ma zatknúť.“

Takto spolupracujúcu svedkyňu nezíska. Pokúsil sa o upokojujúcejší tón. „Okej. Porozprávame sa o hodinu. Kde?“

„V kongresovej kancelárii na prízemí. Prineste kávu.“

Dievčina sa naňho usmiala. „Budete mať čas dať sa potetovať.“

Francis si ju nevšímal. „Uvidíme sa o hodinu,“ povedal Marni.

„Suchár,“ zamrmlalo si dievča popod nos a ľahlo si späť na stôl.

„Policajt,“ utrúsila Marni Mullinsová, očividne jej bolo jedno, že Francis je ešte na dosluch. „Tí nikdy nič nechápu. Človek im chce pomôcť a oni si myslia, že po ňom môžu šliapať. Svine mizerné.“

7

Marni

Marni o dve hodiny otvorila dvere na malej kongresovej kancelárii, uvažujúc, či urobila dobre, keď zavolala na políciu. Príchod mladého vytiahnutého policajného dôstojníka ju rozrušil a vôbec sa jej nepáčilo, že tým bude musieť prejsť znova tvárou v tvár. Keď vošla dnu, kancelária jej pripadala menšia ako predtým, vďaka dlhým údom Francisa Sullivana, poskladaným na stoličke za Thierryho stolom.

Hrubé fascikle, hromady papierov, vratké veže vystavané zo škatúľ s programom akcie, nedopité šálky kávy a preplnený odpadkový kôš – poznala to až pridobre. Kým si sadla, odložila zo stoličky oproti Francisovej kopu dokumentov. Pritom ho ostražito sledovala. Na detektívneho inšpektora vyzeral mlado – a celkom nepatrične. Nikto nechodí na tetovacie akcie v obleku. Nikdy. Muži, ktorí nosili obleky, zvyčajne neznamenali v jej svete nič dobré.

Neušiel jej však jeho určitý chlapčenský šarm. Vyzeral zaujímavo – ježaté svetloryšavé vlasy, mierne vykrivené ústa a orlí nos. Nálada sa mu počas čakania očividne nezlepšila. Zazeral na ňu z druhej strany stola.

„Prepáčte, že som vás zdržala,“ zamrmlala. Pochybovala, že to znelo presvedčivo.

Prikývol a ukázal na jednu z dvoch šálok s kávou.

„Našli ste telo, však?“ Jeho tón jasne naznačoval, že to nie je otázka.

Marni sa napila kávy. Bola studená.

„Zavolala som na políciu.“

„Nenechali ste meno.“

„Na tom nezáleží. Očividne viete, kto som. Ako ste to zistili?“

Inšpektor sa na ňu zamračil.

„Môžem vás obviniť z mrhania policajným časom a peniazmi. Trvalo mi pol dňa, kým som vás vypátral podľa čísla vášho mobilu.“

Typické. Samozrejme, neprišiel sem, aby sa jej poďakoval za splnenie občianskej povinnosti. Zvyčajné sračky – urobila niečo zlé a on jej prišiel vynadať. Stráca čas a vonku ju čakajú klienti.

„Prepáčte,“ odsunula stoličku a vstala, aby odišla.

Sullivan vstal rýchlejšie a zablokoval dvere.

„Ešte som s vami neskončil,“ zavrčal. „Chcem presne vedieť, čo sa stalo, keď ste našli telo. Môžeme to prebrať tu alebo vás vezmem na stanicu.“

Marni si znova sadla. Došľaka! Policajnú stanicu by nezvládla. Prečo musela ísť včera do toho mizerného parku?

„Čo chcete vedieť?“

Aj Sullivan si znova sadol.

„Výborne, od začiatku a nič nevynechajte.“ Vytiahol z náprsného vrecka smartfón a oddelil z neho dotykové pero, pripravený písať.

Marni sa napila kávy, zaškľabila sa, nebola osladená, a potom mu podrobne vyrozprávala, ako našla telo. Trvalo to iba tri minúty – ako si kúpila kávu, ako vyfajčila cigaretu a otvorila kontajner –, ale on si zapisoval každé slovo. Nepovedala mu, že sa tam skrývala, aby sa vyhla Thierrymu.

„Všimli ste si na tele dajaké tetovania?“ spýtal sa.

„Áno... hmlisto. Ale nespomínam si aké.“

Inšpektor položil dlaň na hnedú obálku, ktorá ležala na stole.

„Mal dosť tetovaní a ja potrebujem vedieť, kto ich urobil.“

„Prečo?“ Srdce sa jej rozbúchalo.

Sullivan zdvihol obálku. Na špinavý povrch stola rozložil zo desať fotografií. Boli to čiernobiele detailné zábery tetovaní – svätý Sebastián, modliace sa ruky, orol sediaci na lebke, ostnatý drôt ovinutý okolo nadlaktia. Marni sa predklonila, aby si ich prezrela.

„Zdá sa, že ten chlapík bol zberateľ,“ utrúsila.

„Zberateľ?“

„Zberateľ tetovaní,“ spresnila. „Tieto sú totiž všetky od rozličných umelcov.“

„Ako to viete?“

Teraz bol rad na nej, aby ho počastovala zničujúcim pohľadom. „Sú to celkom odlišné štýly. Väčšinou dobrá práca, ale dosť rôznorodá.“

Skúmala každú fotku zblízka. Modliace sa ruky boli dobré, naozaj dobré. Musel za ne zaplatiť slušnú sumu. Potlačila nejasnú predstavu a zdvihla ďalšiu snímku. Udrela jej do očí ako kladivo. Pustila ju, okamžite si uvedomila, že takmer určite hľadí na tetovanie svojho bývalého manžela. Tetovanie svätého Sebastiána na obrázku nieslo všetky charakteristické znaky Thierryho práce – tak ako sa obávala.

„Spoznávate to?“

Rýchlo pokrútila hlavou. Priveľmi prudko.

„Prosím vás, pani Mullinsová. Mohlo by to súvisieť s prípadom.“

Marni zovrelo hruď od strachu. Nechcela sa znova zapliesť s políciou, a mohlo by sa to ľahko stať, ak bol do toho dajako zapletený Thierry. Nechcela sa na tom podieľať. Pokrútila hlavou a mlčala, dúfala, že Sullivan jej dá pokoj.

„Ak mi nepoviete, čo viete, čo je dôležité pre môj prípad, budem vás musieť zatknúť pre marenie vyšetrovania. Takže ak tušíte, kto urobil to tetovanie, je vo vašom záujme, aby ste mi to povedali.“

Marni zavrela oči a zovrela pery. Mohlo by to naozaj súvisieť so smrťou toho muža?

„Vyzerá to ako práca môjho bývalého manžela,“ zašepkala.

„Čo ste povedali?“

Marni sa odmlčala a prehltla. V ústach mala sucho.

„Môjho bývalého manžela.“ Tentoraz dosť hlasno.

„Ako sa volá?“

„Thierry Mullins. To však neznamená, že s tým má niečo spoločné, nie? Ten muž má veľa tetovaní od rozličných tetovačov.“

Jej otázku si nevšímal.

„Poviete mi, kde nájdem Thierryho? Musím si s ním pohovoriť – možno nám pomôže identifikovať toho muža.“

„Sedíme v jeho kancelárii,“ odvetila mimovoľne.

O pár minút sa za dverami ozvali kroky a zjavil sa Thierry Mullins, očividne podráždený, že ho predvolali do jeho vlastnej kancelárie. Preletel pohľadom z Marni na inšpektora a obranne si prekrížil ruky na hrudi. „Nech ide o čokoľvek, nemám na to čas.“

Bolo to prvý raz po niekoľkých mesiacoch, čo ho Marni videla s niekým hovoriť. Napriek spoločnej starostlivosti o tínedžera a spoločnej minulosti sa zvyčajne priamym stretnutiam vyhýbala – okrem pokusu v nedeľu večer. No teraz je tu – zatiahla ho do toho. Cítila pach jeho potu zmiešaný s kolínskou. Vyzeral unavene a vo vlasoch mal viac šedín, ako keď spolu žili. Zablúdila zrakom na tmavé tetovania na jeho svalnatých ramenách, no rýchlo sa spamätala a odvrátila pohľad.

S výnimkou krátkeho obdobia bol Thierry skvelý manžel. Počas ich prvých búrlivých spoločných rokov pri nej stál, oženil sa s ňou, keď zistili, že je tehotná, pomáhal jej prekonať traumu z toho, čo sa stalo, staral sa o Alexa, keď ona nemohla... No to je už minulosť. Ich manželstvo trvalo krátkych sedem rokov, kým sa začal obzerať inde.

Samozrejme, stále je Alexovi skvelým otcom – to by nikdy nepopierala. A okrem toho má veľa ďalších dobrých vlastností. Bonviván, ktorý je dušou spoločnosti, vtipný, dobrosrdečný, nešetrí chválou, hoci občas sa rýchlo rozčúli. Je majster v tetovaní náboženských výjavov a organizuje významné tetovacie akcie. No ona ho neznáša. Aspoň si to nahovára – a robí to pre vlastnú ochranu. V ich spoločnej minulosti bolo priveľa temnoty. Ale keď počuje jeho francúzsky prízvuk, musí myslieť na veci, ktoré by jej pripadali neslušné, aj keby ešte boli zosobášení.

„Marni?“ Vrhol na ňu znepokojený pohľad.

Francis Sullivan zakročil a prevzal iniciatívu. Podal Thierrymu fotografiu.

„Robili ste toto tetovanie?“

Thierry sa zahľadel na snímku a potom opäť na Marni.

„O čo tu ide?“ Otázka jasne mierila na ňu.

„Pán Mullins...“

„Ste policajt, však?“

„Áno.“

Zvrtol sa na odchod. „Ak ste tu preto, aby ste obťažovali moju ženu, musím si to najprv dôkladne premyslieť.“

„Thierry.“ Marni vystrela ruku a dotkla sa mu ramena. „Počkaj.“

„No tak, Marni, vypadnime odtiaľto.“

„Pán Mullins, ak odídete, prídem za vami so zatykačom. A teraz, prosím, odpovedzte na otázku. Robili ste toto tetovanie?“ Inšpektor pred ním stále držal fotografiu.

Thierry vykročil. Bol o niekoľko centimetrov vyšší ako policajt a oveľa svalnatejší.

„Čo ak áno?“ takmer zavrčal.

„Pokúšame sa identifikovať telo. Pomôžete nám?“ Francisov hlas niesol stopy únavy.

Thierry sa pozrel na Marni.

„Niekto niekde musí vedieť, čo sa stalo tomuto mužovi,“ odvetila, znovu otrasená tým, čo videla. Kývla na Thierryho, aby si vzal fotografiu.

Pozorne ju študoval.

„Je to možné,“ odvetil.

Marni ukázala na Thierryho laptop, ktorý ležal na stole.

„Čo keby sme to preverili? Ak si to urobil, budeš to mať v archíve.“

Thierry sa sklonil nad stôl a spustil počítač. Všetci traja sa mlčky natisli okolo monitora, keď prehľadával stránky. Napokon klikol na súbor nazvaný Tetovania podľa témy. Otvoril sa zoznam súborov s názvami ako Panna M, Pomstychtiví anjeli, Lucifer. Vybral súbor označený Svätý S. Obrazovku zaplavil rad tetovaní s vyobrazením svätého Sebastiána. Rýchlo ich zopár preletel, ale každé sa výrazne líšilo od tetovania na fotografii – iné umiestnenie šípov v trupe, hlava naklonená na opačnú stranu.

„Počkaj,“ ozvala sa Marni. „To je ono. Vráť sa.“

Thierry klikol späť.

„Máš pravdu,“ prikývol. „Sú rovnaké.“

„Kto bol zákazník?“ spýtal sa Sullivan.

„Nepamätám si mená všetkých ľudí, ktorých som kedy tetoval. Boli ich stovky.“

„A čo dátum?“ nadhodila Marni. „Každý fotosúbor má dátum – potom môžeš skontrolovať knihu objednávok z toho dňa.“

Thierry klikol na adresár súborov.

„Štvrtého mája o dvadsať desať.“

Marni a Francis mlčky čakali, keď prehľadával kalendár. Ozývalo sa iba ťukanie Thierryho prstov na klávesnici.

„Evan Armstrong. Už si naňho spomínam. Veľký chlap. Sviniar... ušiel bez platenia.“

„Áno, mal asi meter osemdesiat,“ potvrdil Francis.

„Keď som na ňom pracoval, mal už niekoľko kúskov,“ poznamenal Thierry.

Francis využil príležitosť a strčil mu ostatné fotografie. „Toto sú jeho ďalšie tetovania. Robili ste ešte niektoré z nich?“

Marni pokrútila hlavou, ale Thierry si dal načas a pomaly si ich prezeral.

„Nie. Ten ostnatý drôt už mal. Sračka ako hrom.“ Ukázal na modliace sa ruky. „Toto je oveľa lepšie...“

Pokračoval v listovaní. Marni mu nakúkala ponad plece.

Pri poslednej fotografii zalapala po dychu. Thierry ticho po francúzsky zahrešil. Hľadeli na farebnú fotografiu trupu. Celé ľavé plece bola krvavá kaša. Rana sa ťahala mužovi po chrbte a okolo hrude. Francis mu fotografiu vytrhol.

„Prepáčte. To ste nemali vidieť.“

„Potkany?“ spýtal sa Thierry.

„Áno, ale...“ Francis sa zhlboka nadýchol. „Domnievame sa, že niekto mu z toho miesta odrezal kus kože.“

Marni prudko zdvihla hlavu. „Ukážte, ešte sa pozriem.“

Podal jej fotografiu a tentoraz ju študovala oveľa pozornejšie. Vzápätí zbledla ako stena. Prstom sledovala obrys rany a potom si prešla rukou po tvári, akoby chcela vymazať ten obraz z očí.

„Viem, čo to je,“ povedala pomaly, ukazujúc na ranu prstom. „Pozrite sa na ten tvar – je symetrický. Niekto mu ukradol tetovanie z tela.“

II

Zbožňujem prácu so živým mäsom.

Tichý škrabavý zvuk čepele zarezávajúcej sa do pokožky. Medenú vôňu sýtej červene. Teplo čerstvej krvi prúdiacej mi medzi prstami.

Chýba mi to.

Pokožka odumiera, keď ju stiahnem z tela. Ale chvíľu je ešte teplá a vláčna. Na jednej strane lepkavá od zrážajúcej sa krvi. Druhá strana môže byť hladká alebo chlpatá. Jemná, ak pochádza zo ženy, zvyčajne drsnejšia, ak pochádza z muža. Hoci nie vždy. Niektorí muži majú veľmi jemnú pokožku.

Je čas nájsť si ďalšiu obeť. Je čas nabrúsiť si nože. Je čas vrátiť sa k práci. Zoznam je ešte dlhý.

8

Francis

Francis otvoril dvere na kancelárii a uvažoval, či si má pogratulovať k úspešnému začiatku. Rýchla identifikácia tela by mohla viesť k vyriešeniu vraždy – väčšina vrahov má nejaké spojenie so svojimi obeťami.

„Rory!“ zavolal, keď si sadol.

Rory sa zjavil vo dverách kancelárie.

„Nejaké potvrdenie, že naše telo skutočne patrí mužovi, ktorého označil Mullins?“

„Áno,“ prikývol Rory a podal mu súbor fotografií. „Mám ich z facebooku, boli na stránke Evana Armstronga. Je to nepochybne náš človek – tetovania na ukážkach sa zhodujú s tetovaniami na tele.“

Francis študoval obrázky. Boli to rozličné dovolenkové zábery Evana Armstronga v krátkych nohaviciach a tričkách.

„Budete však potrebovať oficiálnu identifikáciu od nejakého príbuzného,“ dodal seržant.

„Áno, ďakujem, Rory. Uvedomujem si to.“

Po odhalení totožnosti tela ich čakala tá najhoršia časť práce – musia to oznámiť rodine. Nemohol tým poveriť člena tímu – musí to urobiť sám. Je to jeho povinnosť. Toto jeho tím nesmie pokaziť. Keď rodinu požiadajú o identifikáciu tela, budú rodič alebo partner obete prežívať najmučivejšie chvíle.

Francis videl utrpenie matky, ktorú požiadali, aby identifikovala obeť znásilnenia a vraždy, a nazdávala sa, že ide o jej dcéru. A keď hľadela do tváre cudzej ženy, zrútila sa. Čakala, že uvidí svoje dieťa, no pripravili ju aj o tú skromnú útechu – znova upadla do víru nevedomosti. Také čosi už nikdy nechcel zažiť.

Tentoraz sa to nestane. Evan Armstrong je mŕtvy a jeho rodina má právo to vedieť. Keď šoféroval do ich domu vo Worthingu, mal pocit, akoby za sebou ťahal temné mračno. Plášť bolesti, ktorý bude rodina nosiť do konca života. A iba skromnú úľavu, ktorá možno príde, ak sa mu podarí postaviť Evanovho vraha pred súd.

„Vedia už niečo?“ spýtala sa Angie Burtonová, styčná dôstojníčka pre rodiny, ktorá ho sprevádzala.

„Zatiaľ nemáme nijaké hlásenie o nezvestnej osobe, a tak ťažko povedať, či si vôbec uvedomili, že zmizol. Ani on, ani členovia rodiny nemajú nijaký policajný záznam. Bude to pre nich úder z jasného neba.“

Angie mlčala, neprejavovala nijaké známky nervozity. Mala príťažlivú, úprimnú tvár a príjemné spôsoby. Poskytne rodine útechu v bolestných chvíľach, a oni si vôbec neuvedomia, že jej skutočnou úlohou je dolovať z nich informácie o obeti a jej živote.

„Sme tu.“ Francis zastavil pred poldomom z tridsiatych rokov so štylizovaným tudorovským priečelím a s oknami z farebného skla.

Angie smutne pokrútila hlavou, keď vystúpila a zazvonila.

„Evan, však?“ spýtala sa.

Francis prikývol a vzápätí začuli za dverami kroky.

Keď sedeli na pohovke so šálkami silného, no mliečnobieleho čaju, Francis to už nemohol dlhšie odkladať. Obaja Evanovi rodičia boli doma – boli v dôchodku – a hľadeli naňho so znepokojeným očakávaním. Evanova mama vyzerala, akoby sa chystala rozplakať, hoci ešte nič nepovedali. Izbu zaplavilo napäté ticho.

„Hovoríš, že sú od polície?“ Evanov otec otázku očividne adresoval manželke.

„Sme,“ odvetil Francis. „Som detektív inšpektor Francis Sullivan a toto je detektívka seržantka Angela Burtonová.“

„Angie,“ dodala.

Francis sa odmlčal, zahľadel sa z okna na pozemok za ich záhradou. Na okamih ho upútala postaršia žena, ktorá chabo čosi okopávala.

Nenechávaj ich už dlhšie čakať. Nie, daj im ešte zopár sekúnd, kým im zničíš život...

Prehltol, potom prehovoril. „Pán a pani Armstrongová, kedy ste naposledy videli alebo počuli Evana?“

Viac nemusel hovoriť. Evanova mama si zovrela predok blúzky a bolestne zavzlykala. Telo sa jej zošúverilo na stoličke ako vyfúknutý balón.

„Cez víkend nezatelefonoval. Hovorila som, že sa niečo stalo.“ Adresovala to manželovi a ten ju okamžite objal.

„Počkaj, Sharon. Nechaj pána inšpektora dokončiť.“ Zbledol ako stena a Francis počul, ako sa mu trasie hlas.

„V nedeľu dopoludnia objavili v Pavilion Gardens v Brightone telo. Máme dôvod sa domnievať, že by to mohol byť Evan.“ Nespomenul, že telo sa našlo v smetnej nádobe.

„Preto nezavolal,“ vzlykla Sharon Armstrongová. „Určite bol už mŕtvy, keď som sa mu pokúšala dovolať.“ V hlase jej znela prenikavá hystéria a oči jej behali sem a tam po izbe, na nikom a na ničom sa nepristavili.

Angie vstala a kľakla si k nej. Jednou rukou ju objala okolo pása a druhou jej prikryla ruky.

„Ste si istý, že je to on?“ spýtal sa Evanov otec zlomeným hlasom.

Toto bola tá najťažšia časť. Francis čo najohľaduplnejšie vysvetľoval, že črty tváre sú nejasné. Potkany nespomenul. Ich predpoklad, že je to Evan, sa zakladá na tetovaniach na tele. A spýtal sa ich na chýbajúce tetovanie na pleci.

Neskôr, hoci si pamätal fakty, ktoré mu povedali, nevedel si vybaviť ani slovo z rozhovoru.

Čaj rozliali a Angie priniesla Sharon pohár vody. Tá v jednej chvíli takmer omdlela, zatiaľ čo Dave Armstrong sa ponoril do ľadového mlčania, keď si pozrel fotografie so zvyšnými tetovaniami.

„Viem, že tie tetovania boli chyba,“ zamrmlala Sharon, zvierajúc bielymi hánkami pohár s vodou. „Tie ho zabili, však?“

„To nevieš,“ odvetil jej manžel. Obrátil sa k Francisovi. „Vy to viete?“

„V tomto štádiu nemôžeme špekulovať o motíve ani o tom, čo presne sa mu stalo. Vy ste vedeli, že na ľavom pleci mal tetovanie?“

Dave prikývol. „Akúsi kmeňovú kresbu. Na pleci a čiastočne na hrudi a na chrbte. Bolo to jeho najnovšie tetovanie. Dal si ho urobiť iba pred niekoľkými mesiacmi. Poslal nám fotografiu.“

Francisovi sa rozbúchalo srdce, keď ju uvidel. Na fotografii bol do pol pása vyzlečený Evan Armstrong vyfotený zozadu. Na sebe mal zložitý geometrický tvar vytetovaný okolo ľavého pleca, ktorý sa mu ťahal po chrbte a po kraji rebier. Toto tetovanie v jeho galérii fotografií na facebooku nevideli. Francis na prvý pohľad zbadal, že sa približne zhoduje s tvarom rany na mŕtvom tele. Musí ho ukázať Rose Lewisovej. Potom musí zistiť, aký netvor to urobil a prečo. Čo v živote Evana Armstronga spôsobilo, že skončil zavraždený a v kontajneri s odpadkami? Na jeho sociálnej sieti nič nenaznačovalo, že sa zaplietol do dajakej trestnej činnosti, lenže to ešte neznamená, že to tak nebolo. Zatiaľ dúfal, že Armstrongovci by mohli načerpať trocha útechy od Angie, od Boha alebo možno jeden od druhého.

Keď vyšiel von, skontroloval si mobil. Niekoľko zmeškaných hovorov a správa z neznámeho čísla. Vyťukal ho a počúval.

Zdravím, detektív inšpektor Sullivan. Volám sa Tom Fitz a pracujem v Arguse. Mohli by ste si so mnou pohovoriť o objave tela za pavilónom? Dozvedel som sa, že vediete vyšetrovanie prípadu. Chceme to uverejniť v zajtrajšom vydaní, takže by som rád vedel, kto bola obeť a čo sa jej podľa vás stalo. Zastihnete ma na...

Francis prerušil hovor. Ani náhodou.

V pochmúrnej nálade sa vracal do kancelárie, myseľ mu ťažila odveká otázka. Prečo by Boh stvoril svet s takým zlom? Prečo by niekto vyrezal mužovi tetovanie z tela a nechal ho zomrieť? Bol to trest alebo akt pomsty? Alebo to súvisí s nejakým kultom? Možno mal tvar tetovania dajaký skrytý význam... Bol v koncoch. Keď zaparkoval vzadu za stanicou, rozrušilo ho rozostrené videnie, predzvesť migrény. Kde, došľaka, nájde odpovede?

9

Francis

Detektív hlavný inšpektor Bradshaw zvolal celý tím, aby zhodnotili pokrok vo vyšetrovaní. Francis sa oneskoril. Túto vlastnosť u iných neznášal, a teraz ho štvalo, že musí pripísať vinu sám sebe, najmä pred novým šéfom. Usiloval sa vkĺznuť do miestnosti potichu a nepozorovane.

„Pekné od vás, že ste sa k nám pridali, detektív inšpektor Sullivan.“ Hlas hlavného inšpektora sa odrazil od stien otvoreného priestoru kancelárie a zarezonoval Francisovi v hrudi. „Predpokladám, že na neskorý príchod máte dôvod.“

Niekto nahlas vzdychol a počul, ako jeden detektív strážnik šepká druhému: „Nám by to nikdy neprešlo.“ Takto si uznanie tímu nezíska.

„Bol som informovať rodinu obete, pane.“ Cítil sa, akoby bol späť v škole.

„Dúfam, že ste získali dajaké užitočné informácie.“ Bradshaw sa pohŕdavo usmial a vyzeral ešte odpornejšie, ako keď sa tváril pokojne.

„Myslím, že áno, pane.“ Zo všetkých síl potláčal sarkazmus v hlase. „Mám už nejaké informácie o obeti.“

„O chvíľu sa k tomu dostaneme, Sullivan. Pokračujte, Rory.“

Takže neskorý príchod znamená, že má prenechať miesto svojmu zástupcovi. To nemôže dovoliť.

„Mám...“ začal a presunul sa spoza Hitchinsa, aby ho šéf dobre videl.

„Viete, kde bol Rory?“

Francis pokrútil hlavou.

Bradshaw zdvihol obočie a kývol Rorymu.

„Rose Lewisová vykonala pitvu a do zajtrajšieho popoludnia by sme mali dostať výsledky testov,“ oznámil Rory. „Prehľadanie okolia naznačuje, že obeť udreli na chodníku neďaleko kaviarne a potom ju odtiahli do kríkov.“

„Poznáme približný čas smrti?“

„Niekedy v nedeľu medzi polnocou a šiestou ráno. Výsledky pitvy umožnia Rose, aby to ešte zúžila.“

„Cestou späť som hovoril s Rose,“ prehodil Francis.

Bradshaw mu kývol, aby pokračoval.

„Odhaduje, že smrť nastala medzi štvrť a trištvrte na tri, vychádzajúc z teploty tela a skončenia posmrtnej stuhnutosti. Teplo v kontajneri skrátilo posmrtnú stuhnutosť a udržalo telo dlhšie teplé. Našla skoré príznaky rozkladu, ktorý tiež urýchlila teplota.“

„Ešte niečo?“

„Keď sme vytiahli telo z kontajnera, boli už na ňom posmrtné škvrny. Krvavé stopy, ktoré sme našli, nasvedčujú, že ho tam hodili buď pred smrťou, alebo v priebehu prvej hodiny po smrti.“

Keď dohovoril, rozhliadol sa po kancelárii, nikto z tímu mu pohľad neopätoval.

„Dobre, a teraz si pohovorme o obeti,“ vyhlásil Bradshaw. „Rory?“

„Obeť sa volá Evan Armstrong.“

„Áno, to už vieme,“ utrúsil Bradshaw. „Prečo ho zabili a kto to mohol urobiť?“

Francis sa okamžite chopil príležitosti. Napokon, je to jeho vyšetrovanie. „Tvar rany na pleci naznačuje, že mu vyrezali z tela tetovanie. Práve som dostal od jeho rodičov fotografiu, ktorá tú teóriu potvrdzuje.“

„Nejaké náznaky, prečo by to niekto urobil?“

Francis pokrútil hlavou. „Zatiaľ nič.“

„Čo tá žena, tá tetovacia umelkyňa... vie niečo?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlodej tetovaní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.