Ňouma z áčka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivona Březinová

Ňouma z áčka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dvě potopy světa

„Kdo to udělal?“ zeptala se přísně paní učitelka.

Pět kluků zarytě mlčelo.

„Tak bude to?“

Toník uviděl, jak se učitelce výhružně zvedlo levé obočí. To zase bude! Kluci to na něj určitě svedou. Klidně by se mohl vsadit.

„Koutečný, paní učitelko,“ ozval se Hanuš.

Maty a Darek okamžitě horlivě pokývali hlavou. Po chvíli se přidal i Áda.

Učitelka pohlédla na Toníka. Pochopitelně nepřikyvoval jako ostatní, ale taky se nebránil. A byl z celé pětice nejvíc mokrý.

„Antoníne?“

„Já…“

„My mu to pomůžeme uklidit, paní učitelko,“ nabídl se Hanuš rychle. „Že jo, kluci?“

„Jasně. Pomůžeme mu.“

Učitelka nervózním pohledem zavadila o hodiny nad dveřmi a vzdychla. Nevěřila, že by za potopu ve třídě mohl Toník Koutečný, ale tahat pravdu z něj nebude. Za pět minut měla mít dozor v jídelně. Nebyl čas. A nechat to na zítra? To už bude jistě na programu úplně jiná klukovina.

„Půjčte si od paní uklízečky kbelík a mop a celou tu potopu důkladně vytřete. Přijdu si to pak zkontrolovat,“ nařídila a spěšně vyšla ze 4. A na chodbu.

„Tak utíkej pro kbelík, šup, šup!“ zatleskal Maty, sotva za učitelkou zaklapla klika.

„Hele, já s vámi na závody o nejlepšího hasiče nehrál,“ pokusil se Toník ohradit.

„My víme,“ poplácal ho Darek chlácholivě po zádech. „Jenže tobě prostě všechno líp projde. U úči i u uklízečky. Půjčí ti mop, ani nemrkne. Na jinýho by měla řeči. Víš, že nás nesnáší.“

„Protože jste jí do kýblu vylili lahev leštěnky. Schválně.“

„Jo, to bylo dobrý!“ zavýskl Áda. „Celý týden se po chodbách dalo bruslit v ponožkách.“

„Jdi už,“ pobídl Hanuš Toníka. „My ti s tím vytíráním fakt pomůžeme.“

Toník pokrčil rameny a loudavě se vydal k úklidové komoře.

„Proboha, jak to vypadáš?“ zhrozila se maminka, když se vrátil ze školy domů. „Co se se ti stalo?“

„Nic.“

„Jak to, nic? Vždyť jsi úplně mokrý!“

„My jsme si s klukama hráli na hasiče,“ zabručel synek neochotně.

„Venku? Teď v listopadu?“ vytřeštila oči Toníkova máma.

„Ne venku. Ve třídě.“

„Máš rozum? Chceš být zase nemocný? Koukej to ze sebe sundat, já ti napustím horkou vanu,“ strkala syna do koupelny.

Nemocný být Toník nechtěl. Nechal se nahnat do koupele a pak do postele, kde poslušně usrkával horký průduškový čaj, který z duše nesnášel.

Prachomor stál rozkročený na robotickém vysavači, který brázdil podlahu v Toníkově pokoji, a každou chvíli se povážlivě zakymácel. Toník zrovna přemýšlel, že Prachomora uchytí do širší podložky, když se z předsíně ozval maminčin zoufalý výkřik.

„To snad ne! Tondo!“

Toník polekaně vykoukl z pokoje. Copak se asi stalo?

Maminka právě vyběhla z koupelny s náručí ručníků, z nichž se usilovně pokoušela vytvořit podlouhlý ostrov. Tonda vyjeveně zíral na máminy lodičky plující vytopenou předsíní a na svou tenisku, která jako porouchaná bárka uvízla na mělčině poblíž prahu.

„Tys nezastavil vodu!“

„Já… nechtěl.“

„Tys nechtěl zastavit vodu?“ zafuněla maminka, aniž zvedla hlavu od stavby ručníkového ostrova.

Toníkovi došlo, že ostrov má fungovat jako protipovodňová hráz, aby voda nenatekla až do obýváku a nezmáčela koberec. Pak si uvědomil, že nad přeteklou vanou se stále jako křičící racek vznáší mámina otázka.

„Ne. Nechtěl jsem, aby… přetekla vana,“ vysvětloval zajíkavě.

„Prosím tě, nebrouzdej se tady a radši znovu zalez do postele,“ přerušila ho máma rozmrzelým hlasem.

Toník schlíple zacouval do pokojíku. Dvě potopy v jednom dni, to je teda nálož! I když za tu první nemohl. Zato ta druhá… Vtom se v zámku dveří ozval šramot.

„Nazdar, rodino!“ zahalekal Toníkův táta.

„Nazdar,“ hlesla maminka neúnavně budující hráz.

„No potěš, co je to tu za bažinu?“ zeptal se táta, když mu pod podrážkami začvachtalo. „Nepřeháníš to už s tím úklidem trochu?“ pohlédl vyčítavě na manželku. „A kde je mlaďoch?“

„Toník je v posteli. Doufám.“

„Copak? Ráno jsi mi do telefonu neříkala, že je nemocný,“ podivil se Toníkův tatínek.

„Čau, tati!“ ozval se Toník provinile škvírou dveří. „Nejsem nemocný.“

„Ale mohl bys být,“ namítla maminka. „Přišel ze školy úplně zmáčený. A právě…“

„Nežaluj na něj, mamko. On mi poví sám, co všechno zažil, viď? Týden jsme se neviděli.“

„Ale umyj si ruce,“ zabrblala paní Koutečná. „Všude jsou teď chřipky.“

Prachomor

Chřipku Toník nechytil. Zatím, jak zdůraznila maminka. Dokonce z těch dvou potop světa nedostal ani rýmu. Jen přes víkend trochu pokašlával. Jenže i to stačilo, aby ho maminka v pondělí do školy nepustila. Nevadilo mu to. Ani trochu. Seděl ve svém pokoji na koberci a opravoval Prachomora, kterému se pořád nedařilo nepadat z jedoucího robotického vysavače.

„Jak to uděláme?“ mumlal si Toník polohlasem. „Kdybys byl živý, poradil bych ti, abys trochu pokrčil kolena. Tím se líp drží rovnováha. Aspoň táta to říkal. Slíbil, že si v únoru vezme dovolenou a pojedeme na hory. Konečně mě naučí lyžovat, abych prý nebyl takový břídil.“

Toník z hromádky kostek lega vylovil dvě čtvercové destičky, na které Prachomora postavil, aby měl lepší stabilitu. Nestačilo to. Jak se robotický vysavač rozjel, s Prachomorem to cuklo a skutálel se dolů.

„Co s tebou? Kolena nepokrčíš… hm, musím tě přestavět. Jsi moc vysoký.“

Toník postavičku sestavil znovu. Prachomor teď měl mnohem kratší nohy i tělo. A dlouhýma rukama se opíral o podložku, takže najednou připomínal spíš nějaké zvíře než udatného bojovníka.

„Tak se ukaž,“ vyzval ho Toník a s podložkou postavil Prachomora na kruhovou plochu vysavače.

Potom stiskl tlačítko a přístroj se rozjel. S Prachomorem to trhlo, ale udržel se. Vysavač nabral trochu na rychlosti, ovšem před skříní se prudce zastavil a změnil směr. Prachomor se zakymácel, na zem však nespadl.

„Jo!“ vykřikl nadšeně Toník. „Ustál to. A já to taky ustojím.“

„Co ustojíš?“ zeptala se maminka, která právě vstoupila do pokoje s miskou nakrájeného ovoce. „Na, potřebuješ vitaminy.“

„Děkuju,“ zahuhlal, protože radši než jablko by si dal nanuk.

„Tak co ustojíš, Toníčku?“ opakovala maminka.

„Ale… všechno. Táta říkal, že pojedeme na lyže.“

„Jestli bude mít čas,“ namítla maminka.

„Bude mít dovolenou. Slíbil mi to,“ odsekl Toník.

Moc nechybělo, a znělo by to až vzdorovitě. Takhle obvykle nemluvil. Maminka překvapeně vzhlédla.

„Vadí ti, že tu s námi přes týden není, viď?“ pohladila Toníka po hlavě.

„Jo.“

„Víš přece, že to jinak nejde,“ chlácholila ho maminka s povzdechem. „Táta je řidič. A dálkové trasy jsou líp placené.“

„Hm. Půjdu zítra do školy?“

„Když nebudeš mít teplotu…“

„Přihraj!“ křikl Maty na Toníka, ke kterému právě přiletěl míč.

Jenže než se Toník rozkoukal, kde má jakého spoluhráče, o míč přišel.

„Kvůli tobě prohráváme, ty moulo!“ dloubl do něj Áda loktem.

Nebyla to pravda. Jeho tým dneska nehrál dobře, jen to na něj svalují. Jako vždycky. No a co? Toník pokrčil rameny. Proč vůbec tak vyšilují? Je to jenom hra, ne? A všichni přece vědí, že mu košíková moc nejde. Ani vybíjená. Ani fotbal. Ani…

Ozvalo se hvízdnutí a hra se zastavila. Toník se podíval na učitele, jestli ho nechce dát vystřídat. Vlastně dneska vůbec neměl cvičit. Jenže omluvenku od mámy zapomněl ve třídě. A bylo mu hloupé se pana učitele, kterého mají na tělocvik, dovolovat, že pro ni zajde. Radši se nechal postavit na hřiště. Ale připadal si tam jako panák.

Jak by si asi při basketu počínal Prachomor? Měl teď už sice o něco kratší nohy, jak ho Toník přestavěl, zato delší ruce. Kdyby se narovnal, určitě by házel jeden koš za druhým.

„Tondo! Kam vejráš? Ježiš, to je nemehlo!“ zaúpěl Maty, když Toník zůstal zamyšleně stát uprostřed hřiště a nevšiml si, že hra opět pokračuje.

Rozběhl se a snažil se soustředit. Možná až moc, protože pohledem jako by k sobě míč přitahoval, ačkoliv o to nestál. Tahle přihrávka se nedala nechytit.

„To-ník! To-ník!“ křičely přihlížející spolužačky.

Koš se mu zdál blízko, a tak střelil. Tělocvičnou projel hlasitý ryk.

„Já se pominu!“ chytl se za hlavu Hanuš. „Ten ťulpas střílí na vlastní koš!“

„Nic si z toho nedělej,“ řekla mu Elza, když si po vyučování v šatně obouval boty, jejichž tkaničky mu někdo schválně zauzloval.

„Z čeho?“ vzhlédl nechápavě.

„No, z toho basketu přece. Mně míčový hry taky nejdou.“

„Hm.“

„Co máš odpoledne v plánu?“ zeptala se, když se konečně obul.

„Nevím. Možná postavím nový prototyp Prachomora.“

Elza se chtěla zeptat, co to je, ale pak ji něco napadlo.

„Nepůjdeš ven?“

„Ven? Co bych tam dělal?“

„Pomohl bys mi venčit psa,“ vysvětlovala horlivě.

„A ty to sama nedokážeš?“ podivil se.

Elza se na něj v úžasu zadívala. Chvilku nevěděla, jestli si z ní Toník neutahuje. Ale tvářil se jako vždycky. Poklidně.

„Holky maj pravdu,“ usoudila nakonec. „Ty seš vážně strašnej ňouma.“

Nečum, blbečku!

Toník se loudal ze školy domů. Tu a tam nakopl kamínek. Ruce měl narvané v kapsách bundy, protože mu máma ráno zapomněla dát rukavice.

Na kraji parku venčila stará paní čivavu. Opírala se o hůl a pejsek pobíhal kolem ní. Toník je chvíli pozoroval. Nezdálo se, že by starou paní venčení vyčerpávalo. Naopak. Vypadalo to, že oba mají ze společné procházky radost.

Tohle Toník neznal. Doma nikdy žádné zvíře neměli. Teda měli, ale to bylo ještě v době, než se Toník narodil. Bratr Fráňa mu vyprávěl, jak byl šťastný, když za první vysvědčení dostal morče. A babička prý mívala velkého zrzavého kocoura. Říkali mu Zikmund.

Jenže když se narodil Toník, to už bylo Fráňovi jedenáct let, vymínila si maminka, že žádné zvíře do bytu nesmí. Bylo to proto, že se Toník narodil příliš brzy. O sedm týdnů dřív, než se čekalo. Ještě neměl správně vyvinuté plíce a jako maličký byl často nemocný. Dvakrát dokonce musel i do ozdravovny. Od té doby má maminka o Toníka strach.

A tak se doma pořád uklízí. Proto po plovoucí podlaze Toníkova pokoje neustále rejdí robotický vysavač, na který Toník postavil Prachomora. Proto na okně jeho pokoje nejsou záclony. A proto taky nesmí chovat žádné zvíře.

Možná jsem Elze měl říct, že jí s tím venčením psa pomůžu, napadlo Toníka. Třeba vůbec žádnou pomoc nepotřebovala. Třeba jenom chtěla, abych měl radost. Jako ta paní s čivavou.

Toník si povzdechl a zrychlil, aby byl brzy doma. Rozhodl se, že psa postaví aspoň Prachomorovi. Velkého omyvatelného psa, aby maminka nehudrovala. Plyšáky totiž nesnáší.

Procházel zrovna cestičkou kolem fontány, z které teď před zimou žádná voda nestříkala, když od nedalekého altánu uslyšel hlasy.

„Nechte mě!“

„Ale, ale… hošánkovi se to nelíbí?“

„Nechte mě být. Nic jsem vám neudělal!“

„No právě,“ ozval se jiný hlas. „Nejdřív pro nás něco uděláš. Pak tě pustíme.“

„Možná,“ rozchechtal se někdo další.

„Co třeba… vyčistit nám boty! Podívej, máme je od bláta.“

„Hehe, to je vono! Tak se do toho pusť! A ať se blejskaj!“

„A… ale.“

„Jo, hošánek neví, čím by nám boty vyčistil. Co takhle šálou? Takovou pěknou čisťounkou šálu máš…“

Toník se překvapeně zastavil. Hovor se mu nezdál. Nelíbilo se mu, co tam říkají. A jak to říkají. Obešel altán, aby se podíval.

Na zemi vedle blátivé louže klečel kluk, kterého znal ze školy. Mohl chodit tak do šesté sedmé třídy. V ruce žmoulal šálu. Nad ním se skláněli tři jeho spolužáci. Jeden z nich teď zvedl hlavu a všiml si Toníka.

„Nečum, blbečku! Koukej zmizet, nebo ti taky dáme něco vyčistit!“

Toník se rychle otočil a odcházel.

Vtom se z druhé strany vynořila paní s kočárkem. Stačil jí jeden pohled, aby pochopila, o co se jedná.

„Okamžitě ho pusťte!“ rozkřikla se na kluky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ňouma z áčka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.