Strašidelná knihovna –
Na půdě je duch

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Dori Hillestad Butlerová

Strašidelná knihovna – Na půdě je duch – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 1

Ano, děláme domy, kde straší

„Co se děje, Kazi?“ zeptala se Klárka a zatřásla kostkami v ruce. „Vypadáš fakt smutně.“

Kaz byl smutný. Hráli s Klárkou kostky ve výtvarném oddělení. Klárka házela za oba. Kaz si nemohl pomoct; zdálo se mu, že Klárka sobě vždycky hodila lépe než jemu.

Ale proto nebyl smutný. Byl smutný, protože už tomu byly tři týdny, co ztratil svůj duchdům. A také uplynuly tři týdny od doby, kdy naposledy viděl svojí mamku, taťku, svého brášku – malého Honzu nebo svého psa – Kosma.

A dokonce ještě déle neviděl svého bratra Finna a prarodiče.

Maminka s tatínkem vždycky říkali, že jednoho dne Finn, babička a dědeček možná najdou cestu zpět a vrátí se do jejich starého duchdomu. Jenže to se teď už nikdy nestane a Kaz to věděl.

Jejich duchdům byl pryč. A jeho rodina taky. Vítr odnesl Kaze přes pole… domy… stromy… až do Klárčiny knihovny. Co se stalo se zbytkem jeho rodiny, to Kaz netušil. Stejně jako to, jestli je ještě někdy uvidí.

„Myslíš na svou rodinu?“ zeptala se Klárka.

„Tak trochu,“ přiznal Kaz.

Klárka byla pevňačka, ale od ostatních pevňáků se lišila. Dokázala totiž vidět duchy, i když se zrovna nezjevovali. A dokázala je slyšet, i když zrovna nekvíleli.

Kaz byl duch, ale od ostatních duchů se lišil. Neuměl se zjevovat. Neuměl kvílet. A nerad procházel pevnými předměty.

„Neboj, Kazi,“ řekla Klárka. „My tvou rodinu najdeme. Proto jsme si přece založili detektivní kancelář, pamatuješ?“

Beckett se uchechtl. To byl další duch, který žil v knihovně. Většinu času Beckett trávil ve své tajné místnosti za stěnou z knih ve výtvarném oddělení. Nicméně občas ji opouštěl, aby si v knihovně četl knihy.

„Co je?“ přimhouřila Klárka oči a probodla jimi Becketta. „Čemu se smějete?“

„Ničemu,“ řekl Beckett a otočil stránku v knize. „Jestli se chcete nazývat detektivy, je to vaše věc. Já jen, že jste zatím vyřešili pouze jeden případ, který navíc nebyl nijak zvlášť složitý.“

„To teda byl!“ hádala se Klárka.

S tím Kaz musel souhlasit. Tehdy si myslel, že on a Klárka nikdy nepřijdou na to, kdo nebo co v knihovně straší.

„Když to říkáš,“ pokrčil Beckett rameny. „Ale dovol mi položit ti jednu otázku: Kdo si najme dítě a ducha, aby pro něho vyřešili nějakou záhadu?“

„Lidé, kteří mají v domě duchy,“ řekla Klárka, jako by to bylo úplně jasné.

Beckett se znovu uchechtl.

„My se jim nevysmějeme, jak by to udělali dospělí detektivové,“ řekla Klárka. „Přijdeme k nim domů a najdeme jejich duchy. A i kdyby ti duchové nechtěli mluvit se mnou, s Kazem mluvit budou. Protože on je duch stejně jako oni.“

„Ať už půjdete kamkoliv, jak se tam dostane Kaz?“ zeptal se Beckett. „Nemůže se pohybovat venku. Odnesl by ho vítr.“

Tohle Kaz dosud nepromyslel.

Ale Klárka pokrčila rameny, jakoby na tom nic nebylo. „Na něco přijdeme.“

„Jak se tihle pevňáci–“ začal Beckett.

„Neříkej nám pevňáci,“ přerušila ho Klárka. Kaz věděl, že Klárka to slovo nemá ráda.

Ale Beckett se nedal odradit. „Jak se tihle pevňáci“ – na slovo pevňáci kladl obzvlášť velký důraz, jen aby Klárku pozlobil – „dozvědí o vaší detektivní kanceláři? Zaplatíte si reklamu v novinách? Necháte si nad dveřmi udělat vývěsní štít? Co tvoji rodiče? Vědí o té vaší detektivní kanceláři?“

O tom Kaz pochyboval. Klárčini rodiče si mysleli, že je příliš mladá na to, aby byla detektivem.

„Co by tvoji rodiče řekli, kdyby se to dozvěděli?“ zeptal se Beckett. „Možná, že bych se jim měl ukázat a říct jim to.“

„To ani omylem.“ Klárka vyskočila na nohy. „Proč nejdete za tu svou zeď a nenecháte nás o samotě?“

„Klárko?“ ozval se za nimi hlas.

Kaz se otočil a uviděl Klárčinu babičku, babičku Karen. Byla to knihovnice a bydlela nad knihovnou s Klárkou a jejími rodiči. Babička Karen se o Klárku také starala, když byli Klárčini rodiče pryč a řešili své případy.

„S kým si to povídáš, zlatíčko?“ zeptala se babička Karen a uhladila si růžový proužek ve svých vlasech.

Babička Karen byla jediná osoba, ať už duch nebo pevňák, u které Kaz kdy viděl takhle upravené vlasy.

„S nikým,“ řekla Klárka a kousla se do rtu.

Babička Karen vkročila do místnosti a rozhlédla se. Nemohla vidět Kaze ani Becketta, přestože se vznášeli přímo před ní.

„No, tvoji rodiče by si s tebou rádi promluvili,“ řekla babička Karen. „Jsou nahoře ve své kanceláři.“

„Oukej,“ řekla Klárka a natáhla se pro svůj zelený batoh. V tom batohu si s sebou nosila všechny věci potřebné k práci detektiva. Kamkoliv šla, vždy ho měla při sobě.

Kaz plul za Klárkou po schodech. Nahoře v chodbě uviděli Klárčina tátu. Stál tam, podupával nohou a na zemi vedle něj byly položené dva kufry.

Klárčina máma byla v jejich kanceláři a mluvila do věci zvané mobil nebo telefon. Kaz si nebyl jistý, které z těch dvou slov je správné. Ať už to ale bylo jakkoliv, velice rád pevňáky pozoroval, když do těch věcí mluvili. Zdálo se mu nesmírně zajímavé, že si pevňáci mohli povídat s jinými pevňáky, kteří tam vůbec nebyli.

„Ne, je mi líto,“ řekla Klárčina maminka do telefonu. „To není ten druh práce, kterou děláme.“ Dotkla se tlačítka na přístroji a položila ho na stůl.

„Kdo to byl?“ zeptal se Klárčin táta.

„Ále, další šílenec, který si myslí, že má ducha na půdě.“ Klárčina maminka obrátila oči v sloup.

Duch? Kaz s Klárkou na sebe mrkli.

„Na takové nesmysly nemáme čas,“ řekl taťka. „Zmeškáme náš let.“

Klárka si odkašlala. „Babička říkala, že mě chcete vidět?“

„Ach ano, Klárko,“ řekla její maminka a urovnala si na stole nějaké papíry. „Chtěli jsme ti říct, že musíme na pár dní odletět pryč.“

„Už zas?“ zeptala se Klárka.

„Bojím se, že ano,“ řekla maminka. „Je to naše práce. Nic s tím nenaděláme.“

„Pomáhej babičce, zatímco tu nebudeme,“ řekl taťka a pocuchal jí vlasy.

„A nezatěžuj ji řečmi o duchách,“ řekla mamka. Klárčini rodiče Klárce nevěřili, že vidí duchy, a nelíbilo se jim, když tvrdila, že to dokáže. Báli se, že si lidé budou myslet, že je divná.

Objali ji na rozloučenou, vzali si své kufry a odešli.

Hned, jak byli pryč, došla Klárka k maminčinu stolu a zvedla telefon.

„Co hodláš dělat?“ zeptal se Kaz.

„Zavolám zpátky tomu šílencovi a zjistím, jestli si nás najme, abychom našli jeho ducha.“

Klárka vymačkala několik tlačítek a potom si telefon přiložila k uchu. „Dobrý den,“ řekla. „Jmenuji se Klárka Kendallová. Před chvílí jste volala do detektivní kanceláře manželů Kendallových.“ Odmlčela se. „Ne, ti si s duchy neporadí. Ale K & K Případy duchů ano.“

Klárka chvíli poslouchala a pak se natáhla pro papír a tužku. „Můžete mi prosím říct vaší adresu?“

Kaz se díval, jak píše: VIKTORIE BEESLEYOVÁ. LESNÍ ULICE 315.

„Dobře, paní Beesleyová. Budu tam co nevidět.“ Klárka položila telefon na stůl a zazubila se na Kaze. „Máme případ! Opravdový případ s duchem!“

Byl v tom ale jeden háček: Kaz nemohl jít s Klárkou. Jak řekl Beckett, kdyby se ocitl venku, odnesl by ho vítr.

Kapitola 2

Jak bezpečně cestovat venku

„Mám nápad,“ řekla Klárka. „Ty se můžeš smrsknout, že jo?“

„Ano,“ řekl Kaz. Smrsknout se, to byla jedna ze schopností duchů, které už zcela ovládal. Ale nechápal, jak jim to pomůže. Nebylo podstatné, jestli se nafoukl, smrskl a nebo si nechal svou normální velikost. Kdyby vyplul ven, vítr by ho odfoukl.

„Pojď za mnou,“ řekla Klárka.

Kaz se nesl za ní. Když se ocitli v kuchyni, Klárka otevřela jednu skříňku a vyndala odtamtud vysokou, kulatou nádobu, která na sobě měla zelené hvězdičky. „Tohle je moje láhev na vodu. Můžeš se smrsknout tak, aby ses vešel dovnitř?“

Kaz se na láhev podíval. „Jistě,“ řekl. Když dříve hrávali bago s bratry v jejich starém duchdomě, smrskával se do daleko menší velikosti.

„To je dobře,“ řekla Klárka. „Protože jestli v tomhle dokážeš cestovat, můžu tě s sebou vzít kamkoliv.“

„I ven?“ zeptal se Kaz.

„I ven.“

„A neodfoukne mě to?“

„Myslím, že ne,“ řekla Klárka.

Myslím, že ne nebylo to samé jako Ne, neodfoukne tě to. Ale Kaz byl ochotný dát láhvi šanci. Zhluboka se nadechl a smršťoval se víc… a víc… a víc… až nebyl o moc větší než Klárčin prstík. Potom láhev třikrát obeplul kolem dokola a vplul dovnitř.

„To je tak bezva,“ řekla Klárka. To říkala vždycky, když se Kaz smrsknul. Smrsknout se, to bylo něco, co pevňáci neuměli. Dokonce ani když se hodně, ale opravdu hodně snažili.

Klárka se na Kaze dívala skrz otevřené hrdlo láhve. Její oči a nos teď Kazovi připadaly obrovské. „Jaké to je?“ zeptala se Klárka. „Máš tam dost místa?“

Kaz plul v láhvi kolem dokola. Měl tam spoustu místa. A i kdyby neměl, dokázal by se smrsknout ještě o trochu víc.

Ačkoli, bylo poněkud těžké dívat se skrz stěny láhve ven, protože všude kolem byly ty zelené hvězdičky.

„Je to tady fajn,“ odpověděl a vznášel se mezi hvězdičkami.

„Oukej,“ řekla Klárka. „Teď tu láhev zavřu.“

Když se na láhev seshora sneslo zelené víčko, Kaz se přikrčil.

„Slyšíš mě pořád, i když je zavřená?“ zeptala se Klárka. Její hlas zněl trochu tlumeně, ale Kaz ji slyšel.

„Ano. A ty mě slyšíš?“ ptal se.

„Ano,“ řekla Klárka. Vzala do ruky láhev s Kazem a přehodila si řemínek přes rameno. „Tak pojďme!“

Když hopsala dolů po schodech, láhev se houpala sem a tam a narážela do Klárčina boku.

Kaz se cítil nadšeně a zároveň i trochu nervózně. Mířili přece ven! On a Klárka!

„Babi?“ zavolala Klárka s rukou na klice hlavních dveří. „Jdu se projít, jo?“

Babička Karen strčila hlavu do vstupní haly. „Sama?“ zeptala se.

Klárka si přivinula láhev s Kazem těsněji k tělu. „Ano,“ řekla.

„Tak dobrá, jsem ráda, že se taky konečně dostaneš na čerstvý vzduch,“ řekla babička Karen. „Třeba potkáš i nějakého nového kamaráda?“

„Třeba,“ řekla Klárka.

„Prosím tě, do čtyř ať jsi zpátky doma,“ řekla babička Karen.

Klárka otevřela dveře a vykročila ven.

Světlo! To byla první věc, která ho venku udeřila do očí. Všechno bylo tak jasné!

Ale cestovat v Klárčině láhvi mu připadalo poměrně bezpečné. Dokonce si to venku začínal i trochu užívat. Všude tam byla spousta barev.

Zatímco Klárka šla, Kaz se díval dolů na šedivý chodník a zelenou trávu… nahoru na modrou oblohu s načechranými mraky… doprava na stromy se světle zelenými a tmavě červenými listy… doleva na květiny hrající všemi barvami duhy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strašidelná knihovna - Na půdě je duch.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.