Praštěný trpaslík

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Hlavinková

Praštěný trpaslík – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Lucie Hlavinková

Praštěný trpaslík

Text © Lucie Hlavinková, 2018

Illustrations © Tereza Doláková, 2018

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-00-05241-0

ISBN e-knihy 978-80-00-05312-7 (1. zveřejnění, 2018)

Praštěný trpaslík

„Martine, nech toho! Babííí! On se mi pořád posmívá!“

„Já toho mám nechat? Ty toho nechej! Přestaň mě otravovat!“

„Už dost toho hádání, oba dva! Jde mi z vás hlava kolem!“

Devítiletý Martin a jeho šestiletá sestra Štěpánka se leknou. Takhle přísně ještě babičku promluvit neslyšeli! Jejich babička, u které jsou na prázdninách na vesnici, je přece pořád hodná!

Jenomže teď se na ně mračí s rukama v bok, a dokonce i její velký huňatý pes Toby přestal vrtět ocasem a tváří se vyčítavě.

„Proč se pořád hádáte? Prázdniny pomalu končí a vy, místo abyste si pořádně užili každou chvíli, vysedáváte v pokojíčku, hrajete hry na tabletu a křičíte na sebe. Nezlobili jste jenom včera, když jsem vás vzala do lesa sbírat ostružiny a vy jste postavili ten pěkný domeček pro skřítky.“

Děti se zastydí a Martin, aby si babičku udobřil, řekne: „Přes noc pršelo a foukal vítr, třeba bude potřeba domeček opravit. Mohli bysme tam zajít a zkontrolovat ho.“

„No vidíš, to je nápad! Ale musíte jít sami, mám tady ještě práci,“ usměje se konečně babička.

„Třeba se nám do toho domečku nastěhoval nějaký skřítek! A my si ho vezmeme domů,“ vydechne s nadějí Štěpánka. Jenomže pak si na něco vzpomene a hlásek se jí rozechvěje strachem: „Ale to musíme projít sami kolem té škaredé chalupy, kde bydlí ten zlý pán.“

„Houžovec není zlý, je to jenom takový starý mrzout,“ chlácholí ji děda, který si přišel do kuchyně pro kousek buchty, co babička před chvílí upekla. „A když si s sebou vezmete Tobyho, nemusíte se bát ničeho a nikoho.“

Poslední chalupa ve vesnici, kolem které se Štěpánka bojí projít, je škaredá, polorozbořená chajda s oloupanou omítkou a popadaným plotem. Bydlí tu pan Houžovec, který nosí tu nejšpinavější a nejpodivnější špičatou čepici na světě, zpod které vykukují šedivé rovné vlasy. Vypadá, že si je moc často nemyje ani nestříhá. Vlastně vypadá, že se nemyje vůbec. Nikdo ve vesnici neví, kolik je mu let, a všichni ho považují za podivína, který si celé dny jenom mumlá pro sebe a šourá se po vesnici. S nikým se nebaví a umí být protivný až běda…

„Kampak jdete, děcka?“ vynoří se jeho hlava zpoza plotu, který už dobrých dvacet let nikdo neopravoval.

„Jdeme do lesa. Chytit trpaslíka!“ oznámí mu Štěpánka.

„Pozdravit neumíš?“ houkne Houžovec a poškrábe se ve vousech. Holčička se lekne a chytí se bratra za ruku.

„Pojď, nebav se s ním,“ zašeptá Martin. „Vždyť ta chalupa vypadá, že každou chvíli spadne.“

„Tak honem pryč,“ chytí se Štěpánka ještě pro jistotu Tobyho za obojek a všichni tři přidají do kroku.

Hned za vesnicí se holčičce uleví, začne poskakovat po polní cestě a nepřestává brebentit: „Martine, myslíš, že se do toho našeho domečku opravdu nastěhují skřítci? Já myslím, že jo! Postavili jsme ho tak krásný, úplně přenádherný!“

Martin jí chce odseknout, ať přestane vymýšlet hlouposti, ale pak si řekne, že nebude kazit výlet, a tak shovívavě přikyvuje. Štěpánka je ještě malá, takže věří na skřítky, víly a další postavičky, které zná z pohádek. A navíc vždycky hrozně přehání. Domek není přenádherný, i když musí uznat, že se jim opravdu povedl.

Toby čmuchá po polňačce, zřejmě cítí zajíce a koroptve. Ovšem nikdy by za nimi neutekl, je to úžasně spolehlivý pes. Hotová psí chůva!

Na kraji lesa děti utrhnou pár posledních ostružin. Babička je vysbírala opravdu poctivě. Kleknou si k domečku, který deštěm utrpěl značné škody.

„Jéje, podívej, Martine! Tady voda vyryla úplnou díru! A tady ten plot z klacíků je celý polámaný…“

Martin opatrně spravuje mechovou střechu zakrývající „obývák“, jak hlavní místnůstku celé stavby nazvala jeho sestra. Toby najednou zakňučí a lehne si.

„Co to…“ nestihne se zeptat Martin, protože Štěpánka vykulí oči a přiskočí k němu.

„Pozor, je tam!“ zašeptá nadšeně a zároveň úzkostlivě.

„Kdo?“

„Skříteček.“

„Prosím tě…“ Martin nad její bujnou fantazií zakroutí hlavou.

„Podívej!“ Holčička ukazuje na pobořenou „stodolu“, kterou včera podpíraly krásné načervenalé kameny. Teď jsou však vyvrácené a pod jedním z nich leží… Co to je? Odhrne pár spadených lístků a vidí…

Co to je?

Odhrne pár spadených

lístků a vidí…

Panáčka!

Hračku?

Figurku trpaslíka velkou asi jako malá borová šiška, v kabátku a kalhotách, na kterých se mísí několik odstínů zelené a hnědé.Splývají s barvami lesa, takže na první pohled není trpaslík vůbec vidět. Má zavřené oči, plnovous a na hlavě pod zvláštní čapkou hnědé kudrnaté vlasy.

„Páni!“ vydechne Martin. „Ten je perfektní! Vypadá jako opravdový! Kdo ho tady mohl nechat? Jestli si tu někdo hrál, jak to, že ho tu zapomněl?“

„Nikdo ho tu nezapomněl!“ přidřepne si k němu Štěpánka. „To je přece opravdový skřítek, nevidíš? Živý.“

„No tak to těžko,“ ušklíbne se Martin. „Chceš ho? Vezmi si ho na hraní.“

Štěpánka vezme opatrně panáčka do náruče a prohlíží si ho. „Sáhni si na něj a uvidíš, že je živý.“ Natáhne ruce s panáčkem směrem k bratrovi, což si Toby vyloží po svém a olízne figurku svým obrovským měkkým jazykem.

„Fuj!“ Panáček otevře oči, vyplázne na psa svůj malinkatý jazýček, zahrozí na něj prstem, a ještě ke všemu se mu kudrnaté vlasy rázem všechny narovnají.

„Ííí!“ zaječí Štěpánka a upustí ho, naštěstí přímo do mechu.

„Ááá!“ zařve Martin a spadne pozpátku na zem. Takové štěstí jako trpaslík ale nemá, bolestivě si narazí zadek o zbytek pařezu. „Jau!“

„Jau? Ty pravíš jau? To z mých úst má vycházet slovo jau, pohleď!“ pronese vyčítavým hlasem nade vši pochybnost živý skřítek a ukáže jim obrovskou bouli na hlavě, která je teď díky narovnaným vlasům vidět už zdálky. „Co se mi to stalo?“ ohmatává si zděšeně hlavu. „Kde jsou moje kudrny? A kdo jste vy? A kdo jsem vlastně já?“ rozhodí bezradně ruce a zatváří se nešťastně.

„Jsi lesní skřítek? Jak se jmenuješ?“ zeptá se ho bázlivě Štěpánka.

„Vskutku? Když já nevím, kdo jsem. A už vůbec si nepamatuji své jméno. Uhodil jsem se do hlavy, spadl na mě tadyhleten kámen. A vy jste obři? Bájní giganti?“ zeptá se panáček podezřívavě.

„Počkej,“ vzpamatuje se konečně Martin a zvedne se ze země. „Ty jsi vážně živý?“

„Neuhodil ses do hlavy též, podivný tvore? Vypadám živě? No tak to jsem asi živý! I když života mého zbývalo již pomálu! Včera v noci se spustil liják značné síly, a tak jsem se chtěl schovat do tady tohoto divného místa a poslední, co si pamatuji, je, že na mě padá tenhle velice špatně umístěný kámen.“

Martin zrudne. Copak mohl tušit, že si jejich domeček pro skřítky vybere opravdový trpaslík? Stavěl ho vlastně kvůli Štěpánce, a taky proto, že ho bavilo vymýšlet různé hradby, ploty a příkopy, ale ani na vteřinu si nemyslel, že by snad existovali opravdoví skřítci!

Štěpánka zajásá: „Ty sis vybral náš domeček! Já to věděla… Ten jsme stavěli my, víš? Pro skřítečky.“

Martinovi je rázem jasné, že by bývalo lepší raději mlčet, protože trpaslík se na ně zadívá velice káravě.

„Takže to vše je vaše dílo? Co to má znamenat? Měl jsem se chytit do vaší pasti? Měl jsem být zahuben vaším nemožným stavitelským neumětelstvím?“

Holčička otevře pusu údivem. „Ale my přece…“

„Máte mě na svědomí,“ zkříží si trpaslík ruce na prsou a velice vyčítavě se na ně zadívá.

Toby nesouhlasně štěkne. Nelíbí se mu, že se ta mrňavá bytost takhle obořila na jeho svěřence.

Trpaslík otevře pusu a chce na psa promluvit, ale z pusy se mu ozve jen pár krákoravých zvuků! Toby si překvapeně sedne, ale panáček si zděšeně vjede rukama do svých teď tak rovných vlasů.

„Co to má znamenat? Já zapomněl i zvířecí řeč? Tak to je katastrofa! Posečkejte, a co moje prsty?“

Natáhne ruce směrem k lesní půdě a něco zamumlá. Děti si všimnou, že má zelené nehty. Ale ať už zkoušel cokoliv, zřejmě se mu to nepovedlo, protože teď sedí zničeně na mechu a běduje:

„Konec! Úplný konec! Zkáza a zánik, hlubiny zoufalství, neodvratná záhuba…“

Jeho slova zní tak smutně, že se Štěpánka rozpláče. „Skřítečku, promiň. My jsme nevěděli… Můžeme ti nějak pomoct?“

„Těžko. Ty, menší obryně, máš snad nějaký nápad, jak mně, ubohému, vrátit mé kouzelné schopnosti, bez kterých nemohu vykonávat svůj úkol v tomto lese?“

„Ty máš kouzelné schopnosti?“ vykulí oči Štěpánka.

„Jaký úkol?“ Martin se cítí trochu provinile, protože načervenalé kameny postavil na místo on, ale copak mohl tušit, co způsobí?

„Má paměť byla otřesným způsobem poničena, zbývají z ní pouhé trosky. Jediné, na co si vzpomínám, je, že jsem správce tohoto lesa a mám tu spoustu úkolů, pro které jsem byl vybaven jistými schopnostmi. Ale teď je všechno pryč…“

„Není!“ zajásá náhle Martin, až sebou trpaslík trhne. „Vždyť před chvílí sis ani nevzpomínal, kdo vlastně jsi, a teď už víš, že jsi lesní skřítek!“

„No vidíš!“ povzbudivě na něj kývne Štěpánka.

Panáček se poškrábe ve vousech. „Je tu jistý pokrok,“ připustí váhavě. „Ale co mám teď dělat? Čekat, až se mi vrátí zbytek paměti? A co když se tak nestane? Mám zatím bydlet v tomto prachbídném příbytku a čekat na další útok, než se rozpomenu, kde je můj pravý domov?“

„Půjdeš s námi k babičce!“ rozzáří se nadšením holčička. „Budeš bydlet u nás!“

„Počkej!“ zarazí ji její starší bratr, „on přece není kotě nebo morče! On je přece… trpaslík! A trpaslíci neexistují!“

„Pf,“ dá najevo svůj názor skřítek.

„Pf,“ přidá se k němu Štěpánka. „Existují.“

„Babičce a dědovi bych ho ale radši neukazoval. Možná radši vůbec nikomu,“ nedá se odbýt Martin, a tentokrát má trpaslíka na své straně.

„Jistěže. Žádné další obry vidět nepotřebuji. A něco mi říká, že ani oni by raději neměli vidět mě. V žádném případě! Nikdy! Za žádných okolností! Nepřipadá v úvahu!“

„Tak jo. Budeš u nás tajně. Stejně jsi maličký, tak půjdeš dobře schovat,“ přikývne Štěpánka.

„Malý vzrůstem, to ano,“ přikývne vážně trpaslík. „Ale i v chabých zbytcích mé paměti sídlí přesvědčení, že jsem velký významem!“

Martin chce vyprsknout smíchy, ale radši si to rozmyslí. Přece jenom se tenhle trpaslíček praštil do hlavy, a tak se mu nemůže smát, když se tak navíc nejspíš stalo jeho vinou. Holčička ho chce vzít do náruče, ale skřítek se velmi šikovně vyšvihne Tobymu na hřbet a chytí se jeho dlouhých chlupů. Pes se zatváří překvapeně, ale neprotestuje, ani se ho nesnaží shodit, a tak se ta nejpodivnější čtveřice široko daleko vydá zpátky do vesnice.

„To už jste tady?“ diví se babička. „Tak co, domeček nebylo potřeba opravovat?“

„Nebylo,“ zavrtí hlavou Martin a rychle zakašle, protože z Tobyho kožichu se ozve tiché, ale velmi významné „ehm, ehm.“

„My si teď půjdeme kreslit, babi,“ zahlásí Štěpánka a rychle táhne psa do pokojíčku. Vezme z kožichu trpaslíka a opatrně ho postaví na stůl.

„Tohle je váš příbytek?“ rozhlíží se panáček po pokoji a Martin vidí, že i když se snaží tvářit, jako že ho to nezajímá, je celý zvědavý.

„Mnoho barev!“ všimne si rozházených pastelek a fixek. „Ó!“ celý užaslý zvedne s námahou neonově žlutou fixu. „Takovou barvu jsem jaktěživ nespatřil!“ Pak ji ale rychle pustí, přejede si rukou po kabátku a dělá jakoby nic. „Poměrně slušné přístřeší, i když velice holé. Ovšem spokojím se s ním, protože jsem neobyčejně skromný.“

„Líbí se ti tady? Počkej, až uvidíš, kde budeš spinkat!“ zasměje se Štěpánka. „Půjdu se zeptat babičky, jestli neví o něčem, co by zlepšovalo paměť.“

Za chvíli se vrátí s hnědou tobolkou v ruce a bezradně na ni kouká. „Babička se smála, že chci zlepšit paměť. A taky říkala, že jsme hodní, když spolu chceme hrát pexeso, i když tě, Martine, prý nemám šanci porazit. A nabídla mi na paměť tyhle česnekové kapsle. Jenomže děda říkal, že dost často zapomíná, kam je vlastně dala, takže asi moc fungovat nebudou.“

„Ale když jedna kapsle je tak akorát pro babičku, kolik z ní máme dát tadyhle trpaslíkovi, když je tak malý?“ zeptá se pochybovačně Martin a opatrně rozdělá obal pilulky. Uvnitř je nahnědlý prášek a po pokojíčku se rozlije velmi výrazné česnekové aroma. Panáček se k nim s nedůvěrou nakloní, přičichne si, a rázem kýchne tak, že se prášek rozletí po celém stole a Martin se Štěpánkou se rozkýchají ostošest spolu s ním.

„Pčík! Co jste to na mě zase nastražili?“

„Pčík! Martine, já snad nikdy nepřestanu!“

„Hepčík!“

Konečně jim přestanou slzet oči a kýchání ustane. Martin rychle kapesníkem setře rozsypaný prášek a nasype ho do plastového pytlíku, ležícího na stole.

„Pilulky pro obry rozhodně nejsou vhodné pro někoho jako já,“ zavrtí hlavou trpaslík, a dětem nezbývá, než souhlasit. „Ale když byl váš stůl pokryt tím proradným práškem, cítil jsem se tu mnohem útulněji. Připomněl jsem si prsť mého rodného lesa! Hlínu! Netuším, proč vás těší příbytek tak holý a prázdný.“

„On většinou nebývá tak holý,“ namítne Štěpánka. „Martin nechává válet po podlaze spoustu věcí, mně taky občas něco spadne… Ale babička nám včera nařídila, že už vážně musíme uklidit.“

„Uklidit?“ Skřítek najednou rychle skočí do květináče, nabere plné hrsti hlíny a rozsype ji po stole a po podlaze. „Takhle je to přece mnohem lepší! Přirozenější! Kdybyste měli podlahu pokrytou hlínou, listím a jehličím, za chvíli by vám na ní rostla tráva, pochodovali brouci, plazily se žížaly, kroutili se červi…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Praštěný trpaslík.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.