Kapitola 1

1.

V hospodě U jednovokýho Sama bylo prázdno jako v houmlesákově žaludku.

Jarmil Mařák seděl v koutě u zvětralého piva a nepřítomně zíral na jeho zlatavou hladinu, nacházející se nedaleko dna otřískaného půllitru.

Venku bylo hnusně, pršelo a nevypadalo to, že by snad někdy chtělo přestat. Na jednom okně byla špatně zajištěná okenice, jíž silný vítr mlátil do stěny domu. Nikdo se však nenamáhal ji zavřít.

U stolu se zastavila Betty, Samova obstarožní dcera, opřela se rukama o stůl a nabídla mu k nahlédnutí až příliš bohatý výstřih rozhoupaného masa. Jarmil polkl a sklopil oči k půllitru.

„Dal bych si ještě jedno,“ řekl rychle, jen aby se s ním nezačala bavit.

Byla jednou z osob, které mu už léta naháněly strach, zvláště když byly příliš blízko.

„Jenom?“ zeptala se ochraptělým hlasem zvyklým přeřvávat halas hospody.

„Jo,“ nezvedl hlavu a zarytě zíral na zvětralé pivo před sebou.

„Jéžiš, ať přijde ještě někdo další,“ zoufale si přál nějaké vysvobození.

Jako kdyby ho někdo tam nahoře vyslyšel, vrzly vchodové dveře. Oba k nim s nadějí pohlédli. Dovnitř vešli tři muži v modrých sportovních bundách. Zatímco dvěma z nich byly zjevně malé a na sportovně vypracovaných postavách jim neseděly ani náhodou, třetí byl jejich opakem. Nebyl příliš velký ani osvalený a bundu měl asi po starším bráchovi, spíš připomínala kratší kabát.

Otřepali se a rozstříkli kolem sebe gejzíry vody.

„Opatrně, opatrně,“ zavrčela Betty a nechala Jarmila osudu.

Ulevilo se mu.

Nebrali na ni ohled a hned se usadili u velkého stolu pro deset lidí. Ten menší na ni zamával.

Jeden svalouš byl blonďák ostříhaný na ježka, druhý měl holou hlavu. Třetí taky vypadal jako bývalý voják, měl však podstatně tmavší pleť a mírně šikmé oči.

Betty se k nim přivlnila, ale nevypadalo to, že by je nějak víc zaujala. Zastavila se u jejich stolu a dala ruce v bok.

„Tak co, hoši, co si dáte?“ pokusila se o mazlivý tón, ale nějak to nebylo ono.

Jarmil jejich odpověď neslyšel a ani ho nezajímala. V téhle hospodě bylo vhodnější všímat si jen sám sebe, jinak mohl člověk lehce přijít k úrazu. Toho si byl vědom, zvlášť vzhledem k drobnější postavě, kterou vlastnil.

Zvedl půllitr, aby ho dopil, než mu Betty přinese další, když mu na rameno dopadla těžká ruka. Zvedl hlavu a zíral přímo do vyšisovaných modrých očí jednoho ze svalovců.

„My dlouho tě hledáli,“ zadrnčel bas ze sudovitého hrudníku. „Ty uspěšno skryvaješsja.“

„Já vás neznám,“ zavrtěl Jarmil hlavou a škubl ramenem, aby ruku shodil.

Nepovedlo se.

„Pojďoš s námi,“ ruka se mu zaťala do ramene a zdvihla ho ze židle.

„Nech mě bejt!“ zmohl se na drobný odpor, ale facka, která mu přistála na pravé tváři, jeho odhodláním poněkud otřásla.

„Pusť ho!“ křikla Betty a Rus udiveně otočil hlavu k číšnici, která svírala v ruce otcův Colt 206 a nevypadala, že by s ním neuměla zacházet.

„Ty něserdis, děvočka,“ Rus pustil Jarmila a roztáhl ruce, jako kdyby ji chtěl obejmout. „My druzja!“

Zbraň mírně poklesla a její ústí už mu nemířilo přímo na masivní hrudník. Vtom práskl výstřel a Betty se u pravé klíční kosti objevil otvor, kterým proletěla kulka. Zbraň jí vypadla z ruky a číšnice se udiveně podívala na mrňouse držícího ruskou pistoli Viking MP449, pak se jí podlomila kolena a Betty upadla na podlahu tváří dolů. Kolem ramene se začala rozlévat kaluž krve.

„Ty idiot!“ zařval druhý svalovec a praštil mrňouse do obličeje, až dotyčný odletěl dobrých pět metrů a zarazil se až o stěnu.

Pistole odlétla na druhou stranu.

Jarmil využil situace a praštil prázdným půllitrem svalovce do obličeje. Ozvalo se křápnutí a Jarmilovi zůstalo v ruce jen skleněné ucho. Poté vyrazil jako vyplašená lasice dozadu k hajzlíkům, kde byl, jak už to bývá v podobných zařízeních, zadní východ. Muži vytryskla ze zlomeného nosu krev, ale to mu nezabránilo, aby nehrábl po mizejícím Jarmilovi. Dva prsty mu zahákl do výstřihu trika, to se ovšem roztrhlo stejně lehce jako čtyři sta let staré záclony.

Jarmil uháněl jako o život. Ono tomu tak vlastně bylo.

Už byl dva kroky ode dveří, když přiletěla židle a srazila ho k zemi. První ránu schytala záda sedákem a hned potom hlava opěradlem. Dopad na podlahu tomu nepřidal.

„Asi mě nechtějí zabít,“ bylo poslední, co mu prolétlo hlavou těsně před dopadem a následující ztrátou vědomí.

2.

Jarmil se probral z bezvědomí a chtěl si sednout. Nepovedlo se mu to, byl připoutaný. Zatočila se mu hlava a v té chvíli jen stačil ji stočit stranou, než z něj vylétlo všechno, co od rána snědl a vypil. Nebylo toho naštěstí mnoho.

Problém byl v tom, že zvratky nedopadly na podlahu, ale během letu k protější stěně se sbalily do kuliček. Pomalu mířily nahoru do klimatizace. Opravdu pomalu.

„Jéžiš!“ pomyslel si vyděšeně. „Jsem ve vesmíru! Snad se mi to jenom zdá...“

Pokusil se znovu pohnout… výsledek nula. Zvedl hlavu a podíval se na sebe. Byl připoutaný na lůžko obyčejnými popruhy pro let v beztíži. Jakmile tohle zjistil, nedalo mu moc práce popruhy rozepnout.

Pomalu si sedl a rukama se přidržoval okraje lůžka.

Nechtěl poletovat vzduchem hned z několika důvodů: kdyby náhodou začali zrychlovat, nebo někdo zapnul přitažlivost, mohlo by mu to způsobit i docela vážné zranění. Kromě toho stále ještě ve vzduchu poletovaly kuličky zvratků, i když jich rychle ubývalo. Klimatizace fungovala dobře.

Rozhlédl se kolem.

Standardní kajuta nevelké kosmické lodě. Holé kovové stěny, tři krát tři metry krát dva na výšku. Na stropě září luminové pásy, které spotřebovávají minimum energie lodi. Ve dveřích bez kliky je otvor zvenčí zakrytý zástrčkou. Standardní palanda přivařená ke stěně, malý stolek a židle, také napevno přimontované k podlaze. Jedinou věcí, která rušila jednolitost stěn, byl malý interkom na stěně. Jarmil se na něj podíval s nadějí, ale dotyková obrazovka byla tmavá a na nic nereagovala. Nikdo po něm nic nechtěl, na druhou stranu žádné novinky se nedozvěděl.

Na stěně proti komunikátoru byl obrys jakýchsi dveří.

Jarmil si pomyslel, že to je asi skříň na skafandr a jiné osobní propriety. Byla však zamčená. Tlačítko, které ji otevíralo, na stisk nereagovalo.

Pomalu začala nabíhat přitažlivost. Drobné chvění dobře znal z Jarní krásky, která nyní stála opuštěná na kosmodromu, a to mu jasně řeklo, že nabírají rychlost na opuštění stacionární oběžné dráhy kolem Země.

„Tohle nevypadá dobře,“ uvažoval. „Asi tu moji starou rachotinu nějakou dobu neuvidím. No, nazdar,“ málem se plácl do čela, „vždyť já mám zaplacené parkování jenom na měsíc. Snad se to nějak vyřeší dřív, než mi ji zabaví exekutor.“

Sáhl si dozadu na hlavu a vyjekl bolestí. Úder židlí mu vyrobil bouli jako husí vejce. Jemně ji prohmatal a sykal přitom bolestí, ale vypadalo to, že mu židle hlavu nerozbila. Zkusil rychlý nádech, ale žádné píchnutí neucítil, takže ani žebra zřejmě nepřišla k nějaké větší úhoně.

„Otřes mozku není nic tak strašného,“ pomyslel si, když si s úlevou lehal zpátky na lůžko a pro jistotu se připoutal. „Kdybych to býval věděl, tak bych do tý hospody nešel,“ byla poslední myšlenka před tím, než se loď propadla do podprostoru.

3.

Otevřely se kovové dveře a v nich se objevil ten klidnější z Rusů.

V jedné ruce nesl podnos, na němž byly dvě misky a plastová láhev s vodou. Z jedné misky trčel kopeček rýže smíchané s masem.

Jarmil, sedící na posteli, se napjal jako před skokem, muž si toho všiml a zasmál se:

„Jestli chceš jídlo, tak se kroť. Jinak ho budeš mít ve ksichtu a po těle. Navíc Aslanbeg hrozně rád střílí,“ píchl palcem dozadu ke dveřím, kde opřený o veřeje postával onen mrňous z hospody. „Sice by z toho měl průšvih od šéfa, ale rychleji jedná, než myslí. Dej si na něj pozor, je strašně mstivý.“

„Ty umíš mluvit normálně,“ vyjekl Jarmil a trochu se uvolnil.

Rus se usmál:

„Samozřejmě, komolení je velice dobrá kamufláž. Hromada lidí si nezapamatuje nic jiného.“

O tom Jarmil úspěšně pochyboval, ale svalovci odporovat nechtěl. Vzpomněl si na ránu, kterou schytal Aslanbeg za nesmyslnou střelbu v hospodě.

„Nechtějí mě zabít... Tedy alespoň ne hned,“ vzpomněl si na svou poslední myšlenku z hospody. „To by se se mnou zaprvé netahali a za druhé by mi nedali najíst.“

Muž položil tác na stůl. Začichal a trochu se zamračil.

„Ty ses tu vychcal?“

„Co jsem měl dělat, když tu není záchod!“ odsekl napruzeně Jarmil. „Dejte mi sem aspoň kýbl.“

Rus udělal čtyři dlouhé kroky ke dveřím předpokládané skříně a stiskl tlačítko. Nic se nestalo. Otočil se na Aslanbega.

„Kdo to vypnul?“

„Já,“ pokrčil rameny mrňous, „přikázal mi to Ivan.“

„Mám sto chutí nechat tě to tady uklidit kartáčkem na zuby!“ štěkl popuzeně Rus.

„Jako kdyby ten mrňous nějaký měl,“ pomyslel si Jarmil.

„Ale Matvěji Ivanoviči…“ mrňous couvl o půl kroku ze dveří, jako kdyby opět čekal ránu, „já jsem jenom splnil rozkaz.“

„Jeden větší blb než druhý,“ vztekal se svalovec, který zjevně měl v hlavě víc mozku než ti dva zbylí dohromady.

„To je dobré,“ mávl rukou Jarmil, který se smířil s danou situací, „já to uklidím, když budu mít čím.“

Rus ťukl do náramku na levé ruce a štěkl asi stejně mile jako hladový pes bránící masitou kost:

„Okamžitě odblokuj koupelnu v cele! Co tě to napadlo, ty durak! Kdo to tady má uklízet!?“

„Semjon Arkaďjevič přikázal, aby...“

„Co šéf přikázal, vím taky! Ale nepoletím ve smradlavé kocábce jen kvůli tomu, že ty seš durak! Dostal jsi ode mě nějaký takový rozkaz?“

„Nedostal, veliteli,“ píplo z náramku a Jarmil měl co dělat, aby se nezačal jedovatě pochechtávat.

Matvěj Ivanovič ťukl do náramku, aby ho vypnul, a znovu stiskl tlačítko na stěně. Se zafuněním, tak obvyklým u tohoto typu ovládání, zajely dveře do stěny a za nimi se objevila malá místnůstka se záchodem, sprchou a umývadlem.

Zvenku projel Aslanbegovi mezi nohama malý uklízecí robot. Mrňous se lekl a málem vystřelil z pistole, kterou stále třímal v ruce. Robot se okamžitě vrhl do kouta místnosti a rozvrněl se tak, jako kdyby nadával všem okolo. Jarmil zvedl nohy do vzduchu, když kolem něj prosvištěl. Stroj rejdil kajutou jako šílený.

„Kdyby ho tak tady nechali,“ pomyslel si toužebně. „Mohl by se hodit…“

Sice nevěděl na co, ale to nebylo podstatné.

Po chvíli, tentokrát už se spokojeným vrněním, robůtek vyjel ze dveří. Jarmil ho sledoval pohledem, ale to bylo všechno, co mohl udělat. Téměř okamžitě ho následoval Matvěj Ivanovič i s tácem, z něhož přeložil připravené jídlo na stůl.

Jarmil otevřel ústa, aby se konečně zeptal proč je tady, jestli si ho s někým nespletli a vůbec.

Než stačil říct první písmenko, dveře zaklaply a zanechaly ho samotného s jídlem.

Sedl si ke stolku a do nosu ho udeřila vůně hovězí polévky, kterou byl naplněná druhá miska. Jarmil popadl umělohmotnou lžíci a začal se cpát jako nezavřený. Naházel ji do sebe, jako topič hází uhlí do parního kotle, a hned nato se pustil do rýže s masem. Obojí bylo jednoznačně z nepříliš dobře nastaveného automatu, ale bylo to jídlo, které uklidnilo prázdný žaludek.

Jak ubývalo rýže v misce, zpomaloval i Jarmil. Přece jen otřes mozku a průchod podprostorem neudělaly jeho trávicí soustavě úplně dobře.

Cosi chruplo a mladík se s úžasem podíval na pahýl lžíce, který mu zůstal v ruce. Právě před okamžikem ukousl její přední část a vůbec si neuvědomoval, že by hryzl do umělé hmoty. Chtěl ten kus vyplivnout, ale zjistil, že v ústech vlastně nic takového nemá.

Polkl.

„Jéžiš! Oni se bojí, že bych si něco mohl udělat nebo že bych se pokusil o vzpouru a pomocí lžíce přepadl tři ozbrojený chlapy, eventuelně vyhodil tuhle loď do vzduchu... tedy do vakua,“ opravil se, když zíral na zbytek jednorázového poživatelného náčiní, vyráběného pro vězeňské účely. Podezřívavě se podíval na misky a došlo mu, že i ty jsou upravená kukuřičná směs.

Začal se nepříčetně chechtat a na bolest hlavy v tu chvíli úplně zapomněl.

Pak rukou dojedl zbytek rýže.

4

Jarmil utíkal tmavou ulicí, lilo jako z konve a v patách měl deset hrdlořezů a nějaké bojové psy, kteří mu chňapali po patách. Běžel ze všech sil, ale nepomáhalo to. Měl je těsně za sebou. Sípavě dýchal, bodalo ho v boku a zoufale se rozhlížel kolem, po tmavých barácích bez jediného okna a dveří.

Najednou se ozvala strašná rána a jeden z pronásledovatelů zřejmě vystřelil z Ruswormovy houfnice... Jarmil padl k zemi.

Vtom se probral.

„To byl jenom sen,“ došlo mu okamžitě, když se sbíral z podlahy.

Další rána otřásla lodí, až mu zadrnčely zuby. Dokonce i zářící luminy na stropě na okamžik pohasly. Rozeřvala se siréna, která byla stejně protivná a vyvolávala stejnou bolest zubů jako všechny jí podobné.

Automaticky se chytil kraje lůžka, z něhož před okamžikem sletěl.

„Co kdyby vypadla přitažlivost.“

Lodí otřáslo ještě několik ran, naštěstí už daleko menších. Pak nastalo ticho.

Opravdové ticho.

Každá loď, jakmile fungují motory či přístroje, vydává zvuky. Člověk je po nějaké době přestane vnímat. Nicméně jejich nepřítomnosti si všimne okamžitě.

A právě to se nyní stalo. Jarmil se zoufale rozhlédl po skafandru. Bylo jasné, že přepravní prostředek, v němž ho převáželi, právě utrpěl nějaké, podle množství ran asi nepříliš malé, poškození. V kosmu to většinou znamenalo ztrátu podmínek pro přežití. Zažil už několik situací, kdy z lodi unikal životodárný vzduch a vždycky ho zachránila rychlost, s jakou se dokázal nasoukat do záchranného skafandru. Také to dost často a pečlivě trénoval.

Za týden, co se nacházel v lodi, se s ním nikdo nebavil, neodpovídal mu na otázky a v podstatě nereagoval na žádosti.

Zprovoznění záchodu a koupelničky byla jediná záležitost, kdy pro něj udělali něco víc než jen že mu dvakrát denně přinesli jídlo.

V tom se střídali, takže Jarmil zjistil, že je zřejmě na lodi s trojicí mužů, s nimiž se setkal v hospodě. Oba Rusové spoléhali na svou fyzickou převahu a vcházeli do cely neozbrojeni. Aslanbeg měl vždy v ruce pistoli a tvářil se výhrůžně, což s ohledem na to, že v jedné ruce držel zbraň a v druhé balancoval tác s jídlem, bylo směšné. Kdyby Jarmil chtěl, mohl by mrňouse zmlátit a zbraň mu sebrat. Jenže si byl jistý, že by se daleko nedostal.

I když interkom nebyl zapnutý pro oboustrannou komunikaci, bylo mu jasné, že ho vždycky může někdo sledovat. Alespoň v té době, kdy by mohl dělat nějaké potíže. A zablokovat chodby lodě je to nejmenší, co by mohli udělat. Matvěj Ivanovič byl na první i druhý pohled profesionál. Proto si Jarmil vždycky klidně sedl na lůžko a čekal, až dá jídlo na stůl.

Když ho přinesl Aslanbeg, tvářil se po celou dobu zavile a to malému a vzteklému Čečenci nedělalo dobře.

Jarmilovi tato scénka nepůsobila žádné velké potíže a to nejen proto, že to byla jediná zábava, kterou měl, ale navíc byl Aslanbeg zjevně mizerný kuchař. Jarmil si byl jistý, že mrňous má na starosti provozní věci. Lodi šéfoval Matvěj Ivanovič Guljajev, druhý svalovec zjevně seděl v pilotní kabině, takže to bylo jasné.

Ne, že by se jídla nedala jíst, to by automat nedopustil. To ne. Ale mít týden dvakrát denně jedno a totéž bez možnosti to jakýmkoli způsobem dochutit, bylo čím dál tím otravnější.

Ticho se stávalo tíživějším a tíživějším. Dlouho se nic nedělo.

Jarmil se trochu uklidnil, až když se z komunikátoru ozvalo:

„Posádko, hlaste se!“

Hlas Matvěje Ivanoviče zněl klidně.

„Já jsem v pořádku,“ ozval se trochu pištivý hlas Aslabega.

„Na to jsem se neptal!“ zaburácel Matvěj Ivanovič.

„Pilotní kabina v pořádku. Podle přístrojů máme díru ve skladu a také poškození magmotorů. Zatím nevím jak velké, ale automaticky se nenahodily. Než se na to podívám, tak bych to ani nezkoušel. Několik drobnějších děr je po celé lodi, ale roboti se s tím vypořádají. Aslanbegu, dohlédni na to. Posílám ti přehled nutných oprav.“

„Proč já?“ zakňoural Aslanbeg. „Tohle není moje...“

„Protože asi mám zlomenou nohu... nemůžu se na ni postavit,“ odsekl pilot.

„To máš hochu v poslední době nějak smůlu,“ poškleboval se v duchu Jarmil. „Zlomený nos v hospodě, přeražená noha...“

„Jdu za tebou, Ivane,“ Matvěj Ivanovič si slyšitelně oddychl. „Zlomená noha nic není, za dva dny budeš v pořádku.“

Chvíli bylo ticho. Pak se znovu ozval velitel:

„A co vy, pane Maržak? Jak jste na tom?“ trochu zkomolil Jarmilovo jméno, ale na to byl mladík zvyklý.

Málokdo na světě zvládal české písmeno ř.

„Jsem v pořádku, ale docela bych uvítal, kdyby tu byl skafandr pro případ nouze.“

„Tak malý máme jenom jeden a docela vážně pochybuji, že by se ho Aslabeg byl ochotný vzdát,“ ve velitelově hlasu bylo slyšet pobavení.

„To tedy ani náhoda!“ zaječel Aslanbeg Maschajev. „To být moje skaf!“

„Nicméně, máme vás dovézt v upotřebitelném stavu, takže o tom pouvažuji. Asi se budete muset spokojit s poněkud větším.“

„To nevadí,“ odpověděl Jarmil. „Většinou, pokud tedy nejsou o moc větší, se vcelku snadno dají přizpůsobit.“

„Cože? A vy to umíte?“ podivil se Matvěj Ivanovič.

„Samozřejmě,“ zašklebil se Jarmil. „To se dělá celkem běžně. Zmenšit, to není problém. Naopak to ovšem jde mnoooohem hůř.“

Jeho uchechtnutí doplnilo rozsvícení obrazovky komunikátoru. Na ní se objevila velitelova tvář:

„Dobře. Nejdřív se postarám o Ivana, pak se zastavím pro vás. Zajdeme do dílny a ukážete mi, co umíte.“

5.

Dílna lodi byla docela velká a hlavně slušně vybavená.

„I když,“ řekl si Jarmil, když se pečlivěji rozhlédl, „tohle je očividně tovární vybavení. Tu dílnu prakticky nikdo nepoužívá. To znamená, že Ivan není nic extra. To by se mohlo hodit.“

Shodil z ramene skafandr na diagnostický stůl a protáhl se. Přece jen to byl těžký skafandr pro dlouhodobou venkovní práci. Chvíli si ho prohlížel. Byl to nový typ a Jarmil ho neznal.

Po chvíli se zorientoval a našel zástrčky, kam připojil diagnostiku. Jakmile na obrazovce naskočila data, byl ve svém živlu a přestal vnímat okolí. Ruce se mu míhaly jako křídla vážky.

Matvěj Ivanovič se opřel ramenem o stěnu a se zájmem ho pozoroval. Tentokrát u sebe měl zbraň, ale byla v pouzdru. Spíš šlo o drobnou výhrůžku, než že by z mladíka měl strach.

Netrvalo ani tři čtvrtě hodiny a Jarmil se spokojeným zafuněním odpojil od skafandru poslední diagnostický přístroj. Zabalil nástroje a se smutným pohledem je položil do schránky. Zavřel ji a zasunul do držáků, kam patřila.

Matvěj Ivanovič to doprovodil lehkým úsměvem.

„Jste docela šikovný,“ řekl Jarmilovi, když šli zpátky k cele.

„To člověk, který vlastní tak starou rachotinu jako já, být musí,“ pokrčil rameny mladík. „Je to první požadavek na přežití. Co si neopravím sám, to nemám.“

„Tak to vás musím ujistit, že tyhle starosti už mít nebudete. O tu vaši Jarní krásku jsme se postarali ještě před odletem.“

„Cože?“ vyjekl Jarmil. „Co jste s ní provedli?“

„Zaplatili jsme stání na půl roku… o peníze se starat nemusíte. To jen aby se po vás delší dobu nikdo nesháněl. Pak už to bude jedno.“

Mladík bezhlese polkl.

„Takže to nemůže být náhoda ani omyl. Šli po mně. Ale proč? Tohle jsou nájemní žoldnéři, od nich se nic nedozvím... Komu jsem tak mohl šlápnout na kuří oko, že vyhodil takový prachy?“

K cele došli už mlčky.

Jarmil s úlevou složil skafandr do kouta cely přesně tak, jak požadovaly předpisy.

Ne že by je často a striktně dodržoval, ale některé z nich nevymýšleli úředníci, ale lidi, kterým takové postupy zachraňují život, a ty je radno dodržovat. To ho učil kapitán Maresku, a Jarmil na těžce získané zkušenosti nezapomínal. Ostatně už mu několikrát zachránily kejhák, jak říkávala v podobných situacích jeho babička.

Přešel k lůžku a natáhl se na ně. Přivřel oči a v hlavě se mu opět začaly honit otázky: proč ho unesli, kdo za tím stojí, a co vlastně bude dál.

„Musí to být nějaký boháč, když si může dovolit najmout takové rabijáty... loď je celkem slušná, ruská Zvězda 33 a to je docela novinka. Jenom Ivan není nijak dobrý pilot, i když jak to odhadnout z cely, která nemá spojení s informačními toky. Zásah šutrem může dostat i ten nejlepší pilot,“ Jarmil se uculil a sáhl do kapsy.

Nahmátl univerzální nástroj zvaný uníčko, který se mu podařilo v dílně ukrást.

„Teď musím vydržet do noci, až bude největší pravděpodobnost, že mě nikdo nesleduje. Pak se uvidí…“

Soustředil se na pravidelné dýchání, což byl zcela jednoznačně účinný prostředek, jak rychle usnout.

Jako obvykle zafungoval spolehlivě.

Probral se zafuněním dveří, v nichž se objevil Aslanbeg s nezbytnou pistolí v ruce a kyselým obličejem. Jarmil se zvedl, podíval se na tác a obličej se mu protáhl také. Tři krajíce instantního chleba a kus jakési červené třaslavé hmoty na talířku.

Polkl.

„Co to je?“

„Večeře,“ Aslanbegova tvář nabrala docela šťastný výraz, když viděl, jak se Jarmil tváří. „Kuchyňský automat je mimo provoz. A bude ještě dlouho…“

Mrňous přeložil jídlo na stolek a vycouval z cely. Jakmile se dveře zavřely, Jarmil vstal a zamířil k tomu, co přinesl. Sklonil se nad huspeninu a nasál nosem její vůni.

Nebylo to tak strašné, ale aby se do ní mohl pustit, stejně musel zavřít oči.

V noci se pustil do opravy. Během několika málo vteřin vymontoval komunikátor ze stěny. Poté proměřil a vyhodnotil zapojení, odstranil softvérový blok a připojil se na pilotní kabinu. Oživil ovládací prvky a hned celý přístroj znovu vrátil na místo. Pak vyrazil ke dveřím, aby se pokusil zajistit si volný pohyb po lodi.

Tady bohužel narazil. Elektronické součástky, které potřeboval upravit, byly zvenčí a ty, k nimž se dostal, na zamýšlenou věc nestačily.

Vrátil se na lůžko a sedl si.

Setřel pot, na který neměl minulou půlhodinku, co se šťoural v komunikátoru, čas. Srdce mu bušilo jako o závod a nějak se nemínilo zklidnit.

Chvíli si pohazoval uníčkem a obdivoval jeho konstruktéra, který do tak malého nástroje dokázal vtěsnat tolik užitečných věcí.

„Je fajn, že je teď budu moct sledovat a snad přijdu na to, co se tu vlastně děje,“ pomyslel si sklesle, „ale v podstatě mi to je k ničemu. No, vyčkej času jako husa klasu, jak říkávala babička,“ malounko se usmál. „Sice nevím, co to znamená, ale zní to hezky.“

Lehl si, ale spánek ne a ne přijít. Odpoledne se vyspal dost a teď mu to tělo vracelo.

6.

„Co to tam vyvádíš?“ zeptal se Ivan zvýšeným a značně nakvašeným hlasem.

I v interkomu to bylo zjevné.

Jarmilovi bylo jasné, že určitě jde o Aslanbega, protože pilot by si takový tón vůči veliteli nedovolil.

Mladík se opíral o stěnu vedle interkomu. Byl tak připravený pro případ, že by ho někdo nenadále navštívil, okamžitě ho vypnout a dělat jakoby nic.

Za dva dny od havárie se tak sice nic podstatného nedozvěděl, kromě toho, že Ivan už byl schopný pohybu, motor stále ještě nefungoval a Aslanbeg si stěžoval na bolesti žaludku ze studené stravy, nicméně mu to fantasticky krátilo nudné hodiny mezi jedním jídlem, druhým jídlem a spánkem. Mohl alespoň sledovat cvrkot na lodi a mít přehled, co se děje. Bylo mu jasné, že nějaké podstatné informace určitě neuslyší, jednak není důvod, proč by se jeho věznitelé měli o nich bavit, za druhé je to věc velitele a ostatní jsou tady jenom takové podržtašky.

Jarmil se usmál, když mu tohle slovo prolétlo hlavou, protože si vzpomněl, jak dlouho a obtížně mu babička vysvětlovala význam toho slova.

„Co bych dělal?“ odsekl Aslanbeg. „Někdo musí opravit ten pitomý robot na jídlo!“

„Jestli si myslíš, že to opravíš tím, že shodíš celý elektrický obvod pravé strany obytného úseku, tak pokračuj. Je tam i tvoje kajuta, tak si uvědom, že tam budeš mít zimu a smrad…“

„Okamžitě odtamtud vypadni!“ ozval se Matvěj Ivanovič, „a už na nic nesahej!“

„Vůbec mi není jasné, proč tady ten strýcův poskok zaclání. Bez něj by nám bylo stokrát líp,“ vložil se do debaty Ivan.

„Do toho ti nic není,“ setřel ho velitel. „Ty už bys měl mít opravený motor a takovou malichernost, jako je porouchaný kuchyňský robot, bys měl mít hotovou taky! Nejsem si jistý, že bude mít Semjon Arkaďjevič pochopení pro naše zpoždění, když už jsme mu nahlásili splnění úkolu. Jak mu vysvětlíš, že...“

„Podle map tady žádné mikrometeority být neměly,“ odsekl Ivan.

Jarmil se už neusmíval, ale nadšeně se šklebil.

Opět jednou se prokázalo, že neštěstí jiných vždycky přináší veselí tomu druhému. Zvlášť, když nehrozí žádné reálné nebezpečí.

„To vykládej šéfovi a ne mně,“ odsekl velitel. „Koukej spravit ten motor. Náhradních součástek máme, podle tebe, dost.“

„Tak ať mi jde pomoct Aslabeg. Ještě se mi špatně chodí, alespoň může něco přenášet. Bude pod dohledem, a tak snad nic nepodělá.“

„Já nic nepodělat!“ zakvičel Aslanbeg Maschajev, ale nepomohlo mu to.

„To je dobrý nápad,“ souhlasil Matvěj Ivanovič. „Já se postarám o toho robota.“

„Ano?“ reagoval na jeho rozhodnutí trochu nejistě Ivan.

„Máme tady přece toho šikulu, tak ať si vydělá na cestu.“

„Zvlášť, když to je jeho poslední,“ Ivanův hlas byl plný škodolibosti.

„Do toho ti taky nic není,“ uťal ho velitel.

Jarmil se na okamžik zamyslel, pak stiskem tlačítka vypnul komunikátor a zamířil k lůžku. Jeho odhad byl správný.

Za pár minut se otevřely dveře a v nich se objevil Matvěj Ivanovič.

„Chutná ti ta huspenina?“ zeptal se s lišáckým úsměvem.

„No, není až tak špatná. Jedl jsem už horší blafy a mnohem dýl,“ odpověděl Jarmil a zvedl se.

„Víš, co tím myslím, ne?“ zeptal se velitel.

„Hm,“ kývl mladík, „že tu není nikdo, kdo by ten krám opravil.“

„Tak to není, ale jediný, kdo to umí je Ivan, a ten má momentálně své práce dost.“

„To jsme na tom tak špatně?“ ptal se Jarmil, jako kdyby nic nevěděl.

„Ani ne, ale spěcháme a jak víš Ivan byl zraněný, takže máme zpoždění.“

„Tak jo,“ pokrčil Jarmil rameny, vstal a zamířil ke dveřím.

Matvěj Ivanovič ustoupil stranou a nechal ho projít.

„Co tomu krámu je?“

„Raději se na to podívej sám.“

Jarmil kývl a na křižovatce zamířil doprava.

„Jak to, že víš kam jít?“ překvapilo Matvěje Ivanoviče.

„Tohle je Zvězda 33, že? Je to docela novinka, a když jsem měl náhodou peníze, uvažoval jsem o tom, že bych si ji koupil,“ lhal Jarmil jako když tiskne. „Podíval jsem se na její plány a není zase až tak velká, abych si nezapamatoval její vnitřní uspořádání. Podrobnosti mi samozřejmě už vypadly, ale základní údaje tady zůstaly,“ ťukl si na čelo. „Ovšem pak jsem zjistil její nevýhody…“

„Jaké?“ povytáhl Matvěj Ivanovič obočí.

„Cena,“ pokrčil rameny Jarmil. „Základní cena je slušná, jenže tu chtějí jen za holou loď. Aby se s ní dalo podnikat, potřebuješ ji dovybavit a na to bys potřeboval ještě jednou tolik.“

Matvěj Ivanovič jen polkl, ale neřekl nic.

Zastavili se před kuchyňkou a Jarmil otevřel dveře. Za nimi bylo boží dopuštění. Přejel očima celou místnost a nakonec našel záplatu, kterou roboti zlikvidovali průraz pláště. Byla velká asi jako mužská pěst.

„Jak tohle mohl pilot přehlédnout?“ podivoval se Jarmil.

„Nevím,“ pokrčil rameny Matvěj Ivanovič, „nemohl jsem se podívat na záznamy z pilotní kabiny, jsou poškozené.“

„Cože?“ pomyslel si Jarmil. „To je ale blbost! Záznamy z celé lodi, tedy pokud nejsou ručně vypnuté, se uchovávají v lodním mozku a ten je setsakra chráněný. To znamená, že se Ivan vykašlal na službu a buď spal, nebo...“

Jarmil přešel k ovládacímu panelu kuchyňského robota. Nejdřív z něj sklidil trosky a očistil ho. Do kuchyňky vjeli dva uklízecí robůtci.

„To je sem nemohl pustit Aslanbeg už včera?“ zabručel nakvašeně, protože musel ustoupit stranou, aby ho horliví uklízeči nesmetli.

Matvěj Ivanovič na to nereagoval. Za chvíli oba roboti zmizeli a Jarmil se pustil do práce. Ze zásuvky vytáhl nůž a za chvíli měl odmontovaný panel kuchyňského robota.

„Teď bych potřeboval nějaký měřák, nástroje a náhradní díly. Nebude to nic strašného,“ řekl a vytáhl dva očividně zničené bloky ze slotů.

Přečetl si jejich specifikace a usmál se:

„To bude v pohodě, tohle by v zásobách být mělo.“

„Ivane,“ aktivoval velitel komunikační náramek, „ještě potřebuješ Aslanbega?“

„Ne, co jsem potřeboval přinést, to sem dotáhl, a teď tady jenom postává a funí mi za krk.“

„To je dobře. Aslabegu, půjdeš do skladu a přineseš...“

Matvěj Ivanovič se podíval na Jarmila a ten pochopil. Nadiktoval tři nástroje, jeden měřák a čtyři bloky, o nichž si myslel, že je bude potřebovat.

„Pamatuješ si ta čísla, nebo ti je mám nadiktovat ještě jednou?“

„Napsal jsem si je,“ odsekl nakvašeně Aslanbeg.

Za chvíli se Maschajev objevil a přinesl žádané věci.

„Mám zůstat?“ zeptal se nenápadně a hned se dekoval pryč, prakticky ještě dřív, než mu velitel stačil odpovědět.

Jarmil vzal měřák a projel diagnostikou vytažené bloky. Jeho odhad byl správný. Nebyly k ničemu.

Zasunul dva nové do hnízd a znovu začal proměřovat stroj.

„Proč to nezkusíš zapnout?“ zeptal se Matvěj Ivanovič.

„Abych dopadl jako Aslanbeg?“ ušklíbl se Jarmil.

„Aha,“ přikývl velitel a odmlčel se.

Jarmil opravil tři nebo čtyři drobnější problémy, vyměnil ještě jeden blok a pak si zhluboka oddychl.

„No, tak uvidíme, jestli to bylo všechno,“ uzavřel opravu a stiskl zelené tlačítko.

Nestalo se nic.

Rus se uchichtl.

„Nějak to nefunguje.“

Jarmil se znovu chopil měřáku a procházel jeden blok po druhém. Pro tuto chvíli se mu zdálo, že se teplota v místnosti zvedla alespoň o deset stupňů.

„No, jo!“ ťukl se do čela, když si všiml vypadlého jističe, který před tím přehlédl.

Měl ho přímo před očima, jak už to bývá.

Další stisk zeleného tlačítka probudil kuchyňského robota k životu.

Na obrazovce se chvíli objevovaly barevné poskakující skvrny, pak naskočilo navrhované menu na dnešní den.

„Hovězí polévka s játrovými knedlíčky, vepřové na paprice s noky, čokoládová Marlenka, káva,“ přečetl nahlas a otočil se k Matvěji Ivanovičovi, „to by snad šlo, ne?

Nebo si dáme ještě jednou tu červenou huspeninu, eventuelně Aslanbegovu rýži?“

„Moc si tady nevyskakuj,“ zpražil ho svalnatý Rus, „buď rád, že dostaneš slušné jídlo.“

„Babička říkala: Nechoď s pány na led, pán uklouzne a ty si nohu zlámeš,“ Jarmil byl solidně naštvaný, ale pak si vzpomněl na svou první cestu do kosmu a zaťal zuby. „Klid! Ono to nějak dopadne a snad si tu nohu nezlámu já, i když to teď nevypadá nijak valně.“

Zničené bloky hodil do odpadu, ostatní věci nechal ležet na pultu.

Zamířil ke dveřím.

„Tak jdeme?“ podíval se na Matvěje Ivanoviče. „Nebo potřebujete opravit ještě něco?“

„No, to bych potřeboval…“ kousl se Rus do spodního rtu. „Jenže k motoru tě pustit nemohu. To musí udělat Ivan. Pilot je dobrý, ale…“

„Na drobnou práci není, co?“

Matvěj Ivanovič se lehounce ušklíbl, ale poznámku nechal být.

Mlčky došli k cele, a když ho velitel pouštěl dovnitř, utrousil:

„Děkuju.“

7.

„Jak to vypadá s motorem, Ivane,“ zeptal se velitel.

V komunikátoru měl Jarmil pro jistotu vypnutý obraz, aby nebylo nebezpečí, že se prozradí jeho přítomnost v lodní síti. Byl, jako obvykle, připojený na pilotní kabinu.

„Už je to opravené,“ řekl unaveně pilot. „Ještě musím udělat nějaké testy, než se odvážím spustit motory naplno.

Nebylo to jednoduché, tohle není normální Zvězda, Arkadij ji nechal upravit pro sebe a já s ní nikdy nelítal…“

„Já vím,“ souhlasil Matvěj Ivanovič, „Rosovatského zabil blesk na cestě mezi lágry jen dva dny před odletem.“

„Frajeřinky, to bylo jeho. Nedal si říct,“ souhlasil Ivan. „Za dva dny jsme doma a budeme mít tuhle podělanou misi za sebou. Honit přes půl galaxie nějakýho podělanýho skrčka... Ani nevím proč…“

„Tohle bys před šéfem říkat neměl,“ mínil vážně Matvěj Ivanovič.

„Strýček by to skousl,“ ušklíbl se Ivan.

„Na to bych, být tebou, zase až tak nespoléhal. Já vím, že rodina je rodina, ale nechtěj vědět, kolik tahle mise stála. A šéf nevyhazuje prachy jen tak pro nic za nic. V tom bude něco víc. Ten mrňous mu setsakra musel šlápnout na kuří oko.“

„To je pravda. Otroky, i kvalifikovaný, může sehnat daleko laciněji,“ zamyslel se Ivan.

Od té doby, kdy se probral na lodi, uvažoval Jarmil o tomtéž. Se stejně nulovým výsledkem jako oba muži v pilotní kabině.

Vypnul připojení a sedl si ke stolu.

8.

Otevřely se dveře a dovnitř vešel Aslanbeg. Jako obvykle držel v pravičce pistoli a v druhé balancoval tác s jídlem. Vypadal, že má upito, oči se mu blyštěly, na tváři mu seděl trochu křečovitý škleb. Praštil tácem o stůl, až převrhl hlubokou misku s polévkou.

Rozstříkla se kolem.

Jarmil vyskočil ze židle, ale nedokázal se letící tekutině vyhnout.

Překvapeně zíral na malého Asiata.

„Tak páníček je opravář, co? A montovat se do věcí, do kterých mu nic nebýt! Dělat z jiných blbce, že?“ mával kolem sebe pistolí a vypadal, že ji míní použít.

Jarmil se rozhlédl a zoufale očima hledal nějakou zbraň proti rozvzteklenému Aslanbegovi. Nikde nic.

Mužík na něj namířil.

„To si vypít! Tohle žádnému Dargovi nikdo dělat nebude!“

Jarmil se vrhl doleva a bylo to na poslední chvíli. Aslanbeg vystřelil a podle zvuku bylo jasné, že má nabito speciální kovoplastovou municí, která je účinná proti lidem, ale lodi uškodit nemůže.

Třeskly další dva výstřely. Mrňous nemířil na hlavu, spíš někam do oblasti břicha.

O tom však Jarmil nepřemýšlel. Jednal instinktivně. Jakmile uskočil, nezastavil se a pokračoval kotoulem. Dokončil ho prudkým kopem do Aslanbegova kolena, které se mu ocitlo v dosahu. Prolomilo se s ošklivým chrupnutím. Mužík padl na bok se zavytím, za něž by se nemusel stydět ani baskervilský pes. Zalehl si ruku s pistolí, ale vytočil ji v zápěstí tak, aby mohl dál pálit. Teď už se neobtěžoval nějakým mířením.

Další kulka prolétla Jarmilovi mezi paží a žebry. Roztrhla tričko a popálila pokožku.

Nevnímal to.

V tom okamžiku už klečel na Aslanbegovi, levým kolenem mu znehybnil ruku s pistolí, kterou mužík za žádnou cenu nechtěl pustit. Aslanbeg se ho snažil nezraněnou nohou skopnout, ale neměl ani nejmenší šanci. Jarmil přestal vnímat okolí a mydlil ho hlava nehlava.

Aslanbegův obličej se za několik okamžiků změnil v krvavou kaši a mužík už jenom chroptěl.

Jarmil se vzpamatoval a přestal ho mlátit.

Nakonec se mu podařilo vykroutit bezvědomému Maschajevovi pistoli z ruky. Odhodil ji otevřenými dveřmi ven na chodbu. Teprve pak pomalu vstal a na okamžik se zastavil nad bezvědomým zuřivcem. Převrátil ho na bok, aby se neudusil vlastní krví, a pak se vyčerpaně odpotácel k lůžku, na které se víc zřítil, než aby si sedl.

Zhluboka oddychoval a až teprve nyní začal cítit bolest v žebrech, do nichž narazila kulka. Chytil se rukou za zraněné místo a uvažoval co dál.

V otevřených dveřích se objevila mohutná postava Matvěje Ivanoviče. V ruce třímal Aslanbegovu pistoli.

Přelétl pohledem bojiště.

„Co se tu stalo?“ zeptal se vcelku klidně, když viděl, že je po boji.

„Pokusil se mě zabít… střílel po mně… a taky se trefil,“ odpověděl ztěžka Jarmil, pak odtáhl ruku ze žeber a zjistil, že ji má od krve.

„Na to jsi dopadl ještě dobře,“ konstatoval velitel, když to viděl, „daleko líp než on.“

Sklonil se nad Aslanbegem, pistoli zastrčil vzadu za opasek a mužíka jednou rukou zvedl jako pytel brambor.

„Nejdřív ošetříme jeho, pak tebe,“ řekl. „Pak si ještě vyslechnu jeho verzi a uvidíme.“

Otočil se a vyšel z cely. Dveře zavřít nezapomněl.

„Mohl jsem to aspoň zkusit,“ prolétlo Jarmilovi hlavou. „Měl jsem zbraň. Jo, jenže se sotva držím na nohou a proti těm dvěma hromotlukům by mi ani ta pistole nemohla stačit. Tohle nebyla příležitost, na niž čekám. Třeba ještě přijde.“

9.

S večeří tentokrát přišel Matvěj Ivanovič. Jarmil, sedící na lůžku, se na něj tázavě podíval.

„Aslanbeg nám asi ještě nějakou dobu nic neřekne. Možná už vůbec nikdy. Medibot si totiž s ním příliš neví rady. Takovou nakládačku jsem už neviděl hodně dlouho: zlomená čelist, vyražené zuby, zlomenina dvou obratlů, proražená lebka, nějaká ta přeražená žebra a vnitřní krvácení,“ Rus se zvláštně podíval na Jarmila. „Překvapil jste mě a to se nestává často.

Podíval jsem se na záběry kamery na chodbě. Sice nezabírá vaši celu, ale zvuk tam byl. Podle toho to vypadá, že jste mluvil pravdu. Nejvíc mě přesvědčilo to, že jste vyhodil pistoli na chodbu a nechal ji tam.“

Jarmil si v duchu mírně oddychl. Opatrně si sedl ke stolu, tak aby nepoškodil obvaz, který mu Ivan nastříkal na zranění, a pustil se do jídla. Po několika lžících polévky se však zarazil, protože velitel neodešel, jak bylo zvykem, ale zůstal stát ve dveřích.

„Potřebujete něco?“

„Docela jo,“ kývl obrovitý Rus. „Abychom mohli spustit magmotor, potřebujeme udělat ještě nějaké testy…“

„A to chcete, abych vám s tím pomohl? To si děláte kozy.“

„Jaké kozy?“ nechápal Rus.

Jarmil mávl rukou.

„To nechte být. Proč bych vám měl pomáhat? Unesli jste mě a mám velmi nepříjemný pocit, že mě na konci cesty nečeká nic příjemného. Nevím, kdo vás za mnou poslal a co po mně chce… nebo co jsem mu udělal.“

„To nechte zase být vy,“ odsekl Matvěj Ivanovič. „Momentálně visíme nedaleko černé díry, a když to nespravíme, tak nás to za necelých tři sta hodin vsaje za kritický práh. To bude konec…“

„O tom něco vím,“ kývl Jarmil. „Ale co z toho budu mít?“ ušklíbl se. „Když někdo vyhodil takový prachy za můj únos, tak mi to chce spočítat. To je jasné. Z toho mi vyplývá, že je to prašť jako uhoď.“

Na Rusův nechápavý pohled mávl otráveně rukou.

„To znamená, že mi to může být jedno. Jestli mě zabije černá díra, nebo nějaký váš šéf. Takhle to možná bude čistší a kratší. Nemám zájem.“

„Mně jste se zdál jako bojovník, člověk, který to hned tak nevzdává, protože v životě je vždycky naděje. Když tam spadneme, tak je konec. Ať jste provedl Semjonu Arkaďjevičovi cokoli a chystá pro vás bůhvíco, je tu malá šance...“ sklonil hlavu na stranu a vypadal, že přemýšlí.

„Co by to mělo být? Mám si sednout na hajzlík a vyprdnout růžovej diamant, nebo mu dát jako dárek k narozeninám Pacifikátor?“ Jarmil nebyl daleko hysterickému výbuchu.

Rus se usmál.

„Já vím, že jste ukradl univerzální nástroj. Právě tak jako vím, že nás odposloucháváte. Jste šikovný, Ivan si ničeho nevšiml.“

„Jak jste na to přišel?“ spadla Jarmilovi brada.

„Já tomu tady šéfuji a proto je mou povinností vědět všechno.“

„Proč jste mi to nezarazil?“

„Protože na to měl přijít buď Aslanbeg nebo Ivan. Aslanbeg je šéfův poskok a zabiják a v hlavě má… nebo spíš nemá nic. Ivan je pilot a mechanik, tudíž by měl poznat jakékoli změny, k nimž v lodi dojde.“

„Proč jste mi to nezarazil?“ zopakoval Jarmil otázku.

„Věděl jsem o tom, pravda, ne hned od začátku, ale podstatné je, že jste nám nemohl nijak uškodit. Byl jsem zvědavý, k čemu se odhodláte. Jste šikovný i trpělivý. Když nastane lámání chleba, jste schopný bojovat. O tom se na vlastní kůži přesvědčil Aslanbeg,“ usmál se velitel. „Nevadí mi to. Jenom pro vaši informaci: nezabil by vás. To by mu u šéfa neprošlo. Kdyby to udělal, nechal by mu šéf uříznout hlavu. Chce vás sám.

A jste i dostatečně chytrý na to, abyste nevyužil jeho zbraň, která zase, jak jsem už před chvílí řekl, by vám nebyla k ničemu. Na můstek byste se nedostal, a i kdyby, tak ani s pistolí a sedmi náboji v zásobníku byste neměl šanci. Mimo jiné proto, že i já ji u sebe nosím a mě jste nemohl překvapit. Ale toho jste si byl vědom, že?“

Jarmil beze slova kývl a odložil lžíci vedle misky s gulášovou polévkou. Opřel se o opěradlo židle a zhoupl se na ní. Zabolela ho poraněná žebra. Tak toho nechal.

„Stále jste mi ještě nevysvětlil, proč bych vám měl pomoct s opravou. Když si mám vybrat mezi uřezáním hlavy a černou dírou, stále vede černá díra.“

„Je tu Ivan,“ Matvěj Ivanovič stiskl rty a jeho výraz naznačoval, že řekl něco důležitého.

„Co má být?“

„Nedělejte ze sebe hloupějšího, než jste,“ otevřeně se šklebil Matvěj Ivanovič. „Odposlouchával jste nás, takže víte, že Ivan je šéfův synovec. Je to nejbližší příbuzný, kterého má. A u nás Rusů je rodina velice významná věc. Je možné, že když pomůžete zachránit loď a tudíž i Ivana, může to být významné plus, a třeba vám to pomůže.“

Jarmil se zamyslel. Tohle mu nedošlo, i když poznámku o příbuzenském vztahu pilota s neznámým šéfem zaslechl. Seděl u stolu, lokty na desce, a jednou rukou si podpíral bradu. Ticho trvalo nějakou dobu, pak zvedl hlavu a řekl:

„Myslím, že jste mě přesvědčil. Chvíli jsem uvažoval, že bych vám ten motor sabotoval, ale tohle je o několik procent výš na stupnici přežití. Kdy se do toho pustíme?“

„Až se v klidu najíte, protože i na mě čeká oběd. A času zatím máme vcelku dost.“

10.

Matvěj Ivanovič přišel za hodinu, byl už oblečený do skafandru. Měl na sobě lehký, pracovní, což mu Jarmil trochu záviděl. Přilbu držel v podpaží a usmíval se.

„Nemohl jste mi půjčit Aslanbegův?“ zeptal se mladík trochu vyčítavě.

„No,“ ušklíbl se Rus, „nejsem si jistý, že byste mi poděkoval. Tihle šikmoočkové nejsou právě čistotní. Za celou dobu, co jsme na Zvězdě, ho nečistil...“

Jarmil se otřásl. Sám taky nikdy nepatřil k těm nejpořádnějším, ale čištění skafandru po každém použití bylo nepsanou i psanou povinností každého člena posádky. Dokonce někdy se čistilo i za trest a stejně bylo co čistit.

Jarmil napodobil velitele a nasoukal se do skafandru. Zaručeně mu oblékání těžkého protiradiačního skafu trvalo mnohem déle, než kdyby měl normální typ, ale tentokrát nemusel spěchat.

Před masivními dveřmi se oba muži zastavili a nasadili si přilby. Po pečlivé kontrole si nechali otevřít dveře do motorové sekce. Ozvalo se zasyčení, jak kompresory odsály z chodby vzduch, a teprve poté se dveře rozevřely.

„Matvěji Ivanoviči, vy zůstaňte u ovládacího pultu vpravo,“ ozvalo se ve sluchátkách. „Jak mám říkat tobě?“ pokračoval Ivan.

„Mařák. Pan Mařák,“ mladík se rozhlédl kolem sebe, aby se zorientoval.

Motor seděl v klecovité části lodě, která byla za letu kosmem odkrytá do vesmíru, aby se lépe chladil. Mezi vzpěrami klece jasně zářily hvězdy a po levé ruce je zastínila činkovitá mlhovina.

„Škoda Imperiál,“ kývl Jarmil uznale hlavou. „To je mašinka. Na tu bych nikdy neměl.“

Automaticky zamířil po úzké lávce halou dozadu k masivním blokům magmotoru.

„Tak jdi k bloku šest a změř výstupní body čtyři, šest, osm a dvacet tři, pane Maržaku,“ řekl trochu jízlivě Ivan. „Zapojuji minimální chod. Matvěji Ivanoviči, vy sledujte průběh náběhu.“

Jarmil dorazil k určenému bloku a hned na první pohled bylo vidět, že ho opravovali.

„No, je to zbastlené ještě hůř, než kdybych to dělal já,“ pomyslel si a připojil přístroj k požadovanému bodu.

Po hodině práce, kdy i v mrazu venkovního vakua tekly Jarmilovi z čela čúrky potu, prošli celou startovní proceduru.

„Vypadá to dobře,“ ozval se Ivan ve sluchátkách.

Jarmil byl už pár kroků od Matvěje Ivanoviče, když se v celé hale rozsvítilo rudé blikající světlo.

„Co se…“ vykřikl velitel.

Jarmil se místo toho křečovitě chytil trubky mezi bloky. Byla to čistě instinktivní reakce a byla jednoznačně na místě.

Zařval magmotor, loď poskočila, jako kdyby ji nakopl obrovský kůň. Na šestém bloku si zatančil modravý elektrický oblouk.

Kolem Jarmila prolétl Matvěj Ivanovič, a i když po něm Jarmil bleskurychle chňapl, nedokázal ho zachytit. Vychýlil ho však ze směru, takže Rus narazil do vzpěry a té se drapnul.

Loď zadrnčela, jak naskočily korekční motory. Zvězda se pootočila a pomalu se vzdalovala od poďobaného kusu kamene, o něco menšího než samotná loď.

„Co se děje?“ zmohl se konečně Matvěj Ivanovič na otázku.

Jeho hlas zněl trochu třaslavě.

„Přední radar nezaregistroval kamenný úlomek a málem jsme se potkali…“ Ivan mluvil klidně, jako kdyby se nic nestalo. „Omlouvám se, ale musel jsem zareagovat okamžitě. Jak to vypadá u vás?“

„Všechno v pořádku,“ zachraptěl Matvěj Ivanovič. „Podívej se na šestý blok. Při manévru to tam nevypadalo dobře.“

V tom okamžiku se už Jarmil vracel k opravovanému bloku. Znovu ho začal proměřovat a tentokrát podle sebe.

Ivan to viděl na kamerách, ale mlčel. Netrvalo dlouho a mladík našel na závadu.

„Matvěji Ivanoviči, potřebuji sem poslat robota s těmito součástkami…“

„Co se do toho montuješ,“ naštvaně se ozval Ivan, „všechna měření sedí, takže letíme domů.“

„Chvíli ano,“ uznal Jarmil, „ale podle tohohle,“ poslal údaje Ivanovi do pilotní kabiny, „by to vydrželo maximálně tak dvě hodiny.“

„Do žopy,“ vydechl pilot. „Máš pravdu, pane Maržak. Hned to zařídím. Robota se součástkami tam máte za tři minuty.“

Klimatizace skafandru pracovala na plný výkon. Jarmil byl tak unavený, že skoro neviděl. Oprava se protahovala a čas ubýval. Bohužel zdaleka všechny součástky nebyly ty správné. Zřejmě si dodavatel ulehčil práci, tři nejdůležitější patřily k jinému typu lodi a nepasovaly do slotů, kam je potřeboval dostat. Nemluvě o tom, že měly jiné parametry a motor by nefungoval správně, nebo by s největší pravděpodobností vybuchl a změnil Zvězdu na malou hvězdu.

Jarmil pendloval mezi lodním počítačem a náhradními součástkami. Musel je upravit tak, aby fungovaly podle jeho potřeb, a to nebylo právě nejjednodušší.

Nakonec po šesti hodinách práce ve vakuu připojil k motoru poslední součástku, kapacitátor VR-1949.

Ustoupil a s pýchou se podíval na své dílo.

Pak se otočil k Matvěji Ivanovičovi a chtěl se ho zeptat, jak se mu to líbí. Když však viděl za sklem přilby skafandru jeho vytřeštěné oči a pobledlý obličej, odpustil si to.

Znovu se otočil ke svému dílu a musel uznat, že ta neforemná kupa součástek, drátů a kabelů, přidělaná k několika nejbližším kovovým vzpěrám, nevypadá zrovna vábně a důvěryhodně.

Měl sto chutí podrbat se za uchem, ale to ve skafandru nešlo, tak alespoň ťukl do nejbližší vzpěry. Pak odepnul od pasu měřidlo a znovu prošel celou soustavu, kterou tak klopotně vyrobil.

Všechno sedělo.

Přešel k Matvěji Ivanovičovi, který postával u masivních dveří do obytné části lodě.

„Tak to vyzkoušíme?“ zeptal se.

„Až budeme uvnitř,“ odpověděl mu obrovitý Rus.

„Kdyby to nemělo fungovat, tak to bude jedno,“ pokrčil Jarmil rameny. „Ale fungovat to musí. Už jenom proto, abyste si to mohli vyřídit s tím dodavatelem, kterej je prase bradavičnatý a zaslouží si nadejchat se vakua.“

„S ním si to vyřídím osobně,“ ozval se ve sluchátkách Ivan.

„No, nejdřív by bylo potřeba si to vyřídit, což bohužel nejde, s Rosovatským.

Ten měl zkontrolovat, co tu je a co ne. Ostatně, Ivane, to je i tvoje chyba.

To teď ale nebudeme řešit. Na to dojde, až se dostaneme domů.“

Otevřel vakuové dveře a vešel do lodě. Jarmil ho následoval. Matvěj Ivanovič ho doprovodil do cely a pečlivě za ním zavřel dveře.

Jarmil se svlékl a uložil skafandr na určené místo do kouta.

Pak už jen naslouchal zvukům lodi. Dobře poznal, jak opatrně Ivan zkouší funkci magmotoru a postupně zvyšuje výkon.

Spokojeně se natáhl na lůžko a čekal, až loď přejde do podprostoru.

11.

Loď se roztřásla jako sulc prvním nárazem na atmosféru.

„Ten trouba nás snad chce zabít,“ pomyslel si Jarmil ležící na lůžku a pečlivě připoutaný. „To jsou ale blbý frajeřiny.“

Zahučely brzdící motory, loď se zklidnila a další část přistávacího manévru už byla v pohodě.

„Kdybych takhle přistával já, tak by mě kapitán Maresku zmlátil bejčákem,“ odepnul se Jarmil a sedl si. „Opravdu to nemá v ruce. Kde to jsme?

Jemné zhoupnutí znamenalo, že jsou na zemi a amortizátory splnily svůj účel.

Kapitola 2

1.

Jarmil nervózně přecházel celou a kousal si spodní ret. Uplynula už víc jak hodina od přistání a stále se ještě nic nedělo. Připadal si jako vězeň odsouzený na smrt, jen si pro něj kat stále nepřicházel, i když tu měl už dávno být. Nakonec si sedl na lůžko, sepnul ruce, aby se mu neklepaly, a zíral na zavřené dveře.

Uplynula další hodina, než se s obvyklým skřípnutím otevřely. Objevil se v nich Matvěj Ivanovič. Byl oblečený do maskáčů, na holé hlavě měl zelený baret, na nohách černé kanady. Nesl velký balík, který hodil na stolek. Bylo v něm stejné oblečení, jaké měl na sobě.

Jarmil zvedl obočí v němém dotazu a svalnatý Rus mávl rukou k hromádce.

„Oblečte si to. Možná se vám to ještě bude moc hodit. A žádné pitomosti.“

Jarmil popadl kalhoty, které ležely navrchu, a podivil se jejich tíze. Silná látka byla na omak pevná a pružná. Nikdy nic takového neměl v ruce.

„Asi ví, co dělá,“ pomyslel si o veliteli a převlékl se.

U blůzy si chtěl vyhrnout rukávy, ale Matvěj Ivanovič odmítavě zavrtěl hlavou.

Když byl hotový, vyšel ven a automaticky zamířil k východu z lodi.

Matvěj Ivanovič ho gestem zastavil a ukázal do chodby, která vedla k pilotní kabině, kuchyni a jídelně. U posledně jmenované se zastavil a otevřel dveře. Postrčil Jarmila dovnitř tak prudce, že se mladík zapotácel.

Jídelna byla vyklizená až na jeden stolek a židli. Na ní seděl dvoumetrový, stopadesátikilový, šedesátiletý chlap. Kdysi svalnatý, nyní už mu poněkud ochablé svaly pokrýval z větší části tuk. Záda měl rovná, Jarmilovi připadalo, že sedí v pozoru. Nakrátko střižené šedivé, prořídlé vlasy, zelené přimhouřené oči. Blýskaly se mu, jako kdyby nosil korekční čočky. Nažehlený oblek od Lanieriho, bílá košile, hnědé boty. Jak seděl otočený ke dveřím, opíral se oběma rukama o silnou hůlku.

Mladík se zastavil na půli cesty a čekal, co bude. Bylo mu jasné, že se teď rozhoduje o jeho životě.

Muž chvíli mlčel, pak pomalu zavrtěl masivní hlavou.

„To není móžné,“ hlas měl hluboký, až to drnčelo. „Tákový korotyš němohl zabít mého syna. Kóhos to přivézl, Mátvěj Iványč. To nemůže byt.“

Vztekle udeřil holí do podlahy takovou silou, až se prohnula.

„Semjone Arkaďjeviči, je to on. Byli jsme na Romisu, jak jste si přál, a tam jsme dostali záznamy z robotích bojů a také jeho obrázek.“

Velký šéf zrudl tak, že se podobal rajskému jablku před výbuchem. Chvíli ještě seděl a propaloval Jarmila zuřivýma očima.

2.

Jarmil zavřel oči a pod víčky se mu rozeběhla vzpomínka.

Planeta Romis, souboje robotů, Arkadij Semenovič a Francois LeHaar, dva podrazáci, co si na něm chtěli smlsnout a pokud možno ho zabít a když jim to nevyšlo, tak mu nastražili past. Secesní vila byla pro ně ideálním místem. Musela být před nějakou dobou chloubou celého širokého okolí, to už ale bylo dávno. Deště omyly omítku a velká okna měla tak špinavá, že přes ně skoro nemohlo být vidět. Zanedbaný trávník bylo potřeba pokosit a záhony prohrály válku s plevelem.

Vešel dovnitř pootevřenými dveřmi. Zastavil se až v rozlehlé hale. Rozhlédl se kolem. Zabírala skoro celé přízemí, proti němu vedlo do prvního patra dvojité mramorové schodiště. Hala byla prázdná, jen u zdi vlevo se na hromadě povalovalo několik rozbitých židlí hned vedle masivního mramorového krbu, který byl plný popela. Kamenné dlaždice vytvářely na podlaze šachovnicový vzor. Na stěnách byly vidět světlé obdélníky po obrazech, které odtud zmizely. Jak se otáčel, padl mu pohled na pootevřené dveře. Za nimi, krytý veřejí, seděl ve zlatem zdobeném křesle Andrej Semenovič. Nohy měl natažené před sebe, takže to vypadalo, že napůl leží. Ruce měl sepjaté na břiše a významně se uculoval.

Na sobě měl oblíbené zelené tričko bez rukávů a maskáčové kalhoty zastrčené do vysokých kožených holínek.

Plynulým pohybem vstal, protáhl se, a pak patou kopl do dveří. Rána, kterou vydaly při zabouchnutí, otřásla celým domem. Teď už se neculil, jeho úsměv daleko spíš připomínal vyceněné zuby hodně hladového vlka na konci zimy.

„To jsem si mohl myslet, že se na to necháš nachytat, ty idiote! Snad sis nemyslel, že takovou pohanu nechám jen tak? Pomsta je sladká a tebe nikdo postrádat nebude.

Právě tak jako ji. Všichni si budou myslet, že jste spolu zdrhli. Bulvár bude mít dva dny co psát a pak na vás všichni zapomenou,“ začal se řehtat na celé kolo a roztáhl ruce, jako kdyby chtěl Jarmila obejmout.

„Zamilovanej kretén! Ta děvka ti docela pobláznila hormony, co? Až s tebou skončím, už ji nebudeš mít čím oblažovat!“

Jarmil se zoufale rozhlédl, ale nikde neviděl žádnou únikovou trasu.

„Odtud nezdrhneš,“ šklebil se obrovitý Rus, „o to jsem se postaral. Ale třeba si tu chvíli zahrajeme na honěnou. Jako kluk jsem tuhle hru miloval, jen ti ostatní ne. Protože koho jsem chytil, musel vydržet jednu ránu…“

Jarmil se vrhl ke schodišti, ale přibližující se dusot těžkých bot mu jasně dal najevo, že tudy cesta nevede.

Zastavil se a napřáhl proti rozzuřenému Rusovi špacírku.

Arkadij Semenovič se zastavil a nevěřícně zíral na drobného soupeře, který mu mával před obličejem něčím, co mu připomínalo přerostlé párátko. Hmátl po tom.

„Touhle rákoskou ti nejdřív rozbiju prdel a pak, pokud to teda přežiješ, tak ti ji do ní narvu!“ zařval.

Jarmil špacírkou na poslední chvíli uhnul a švihem trefil Arkadije do zápěstí levé ruky. Rus zařval, ale tentokrát to bylo bolestí. Přestal si všímat svištící špacírky a vyrazil k Jarmilovi. Nepříčetně mával rukama a jedna rána se Mařákovi otřela o rameno. Mladík se vznesl do vzduchu, po několikametrovém letu těsně minul schodiště a dopadl na podlahu. Ještě další tři metry jel po zádech.

Rus vybuchl smíchem. Stál s rukama v bok.

„Proč jsem si s tím dával tolik práce,“ vrtěl hlavou, „mohl jsem tě zmlátit…,“ zarazil se. „No jo, to bych tě ale nemohl umlátit,“ pokýval vědoucně hlavou ostříhanou na ježka. „Takhle si to víc užiju.“

Těch několik vteřin Jarmilovi pomohlo, aby se vzpamatoval a před očima mu alespoň trochu přestaly létat hvězdičky, popadl dech a začal cítit nesnesitelnou bolest v pravém rameni.

Pomalu se štrachal na nohy.

Andrej čekal, až se ještě trochu víc vzpamatuje. Opravdu si to chtěl užít.

Jarmil stál, nohy se mu třásly, hlavu měl skloněnou a chraptivě dýchal. Jedna jediná rána jím otřásla tak, že měl sto chutí lehnout si na záda a roztáhnout ruce...

„Proti tomuhle kreténovi nemám šanci,“ hučelo mu v hlavě. „Vzdám to!“

Pak se mu ale před očima zjevil obrázek náměstí, kde Semenovič leží na zádech na hromadě suti a bojí se pohnout třeba i prstem.

„Tlačítko!“ prolétlo mu hlavou.

Podíval se na špacírku, kterou stále držel v levičce, a trochu křečovitě se usmál. „Vždyť nejsem tak úplně neozbrojený!“

Když se k němu Arkadij přiblížil, stiskl tlačítko pod držadlem a mávl špacírkou směrem k ruskému obrovi. Červené pouzdro vyletělo jako blesk a trefilo Arkadije Semjonoviče mosazným bodcem do krku. Bylo však příliš lehké na to, aby mu nějak víc ublížilo. I když bodec prorazil bílou Rusovu pokožku, neměl dostatečnou razanci a pouzdro spadlo na podlahu. Po Andrejově krku začal stékat čúrek krve.

Jarmil nyní držel v ruce štíhlý kord a doufal, že se tak síly poněkud vyrovnaly. Bylo mu jasné, že se nesmí dostat Semenovičovi na dosah, protože to by znamenalo jednoznačnou porážku. Býčí síle obrovitého Rusa neměl šanci vzdorovat.

Andrej si sáhl na krk a pak se překvapeně podíval na zkrvavené prsty. Vycenil zuby a vrhl se k Jarmilovi jako zešílevší buldozer. Mladík to čekal, v poslední chvíli uskočil a bodl rapírem Arkadije z boku do hrudníku. Byla to blesková rána. Jarmil nechtěl, aby mu jediná zbraň, kterou měl k dispozici, uvízla v obrově těle. Proto nebyla příliš hluboká, snad deset, patnáct centimetrů.

Arkadij Semenovič narazil rukama do stěny a odrazil se od ní tak, že se otočil a zastavil se o ni zády.

Překvapeně se podíval na Jarmila, nebyl schopný pochopit, že mu mladík stačil uhnout. Zařval jako tur a znovu se vrhl proti ustupujícímu Jarmilovi. Toho poněkud ochromovala bolest v pravičce, do níž dostal ránu.

Na poslední chvíli opět uskočil a bodl.

Rus však s tím tentokrát počítal, loktem úder rapíru odrazil, i když ne úplně. Hrot zbraně mu sklouzl po žebrech a než ho Jarmil stačil z rány vyrvat, rapír se prohnul do oblouku. Nepraskl však a Jarmilovi se trochu ulevilo, když se mu ho podařilo vytrhnout Rusovi z těla. Semenovič se zastavil a rozhlédl se. Pak se rozběhl k hromadě rozbitých židlí.

„A do hajzlu!“ pomyslel si Jarmil. „Tohle moje párátko nemůže vydržet.“

Obr popadl jednu ze židlí a třískl s ní o zeď. Rozpadla se a jemu zůstala v ruce noha s kusem opěradla.

„Tak a teď si popovídáme jinak,“ zařval Rus a zamířil k Jarmilovi.

Rozmachoval se improvizovanou masivní zbraní, jako kdyby v ruce držel jen smotané prastaré papírové noviny.

Jarmil ustupoval ke schodišti. Když se Arkadij vyřítil k němu, otočil se a vyběhl po schodech do prvního patra. Na podestě se zastavil a sledoval, jak se k němu Rus blíží.

Arkadij Semenovič se rozmáchl k úderu vedenému vodorovně, jako kdyby měl v ruce meč. Jarmil se skrčil a nechal nepřítelovu zbraň prosvištět nad hlavou. Rána Rusa pootočila, přece jen jeho zbraň nebyla ani z nejlehčích, ani z nejvyváženějších.

Jarmil na pokrčených nohou ukročil a bodl zdola směrem vzhůru. Tentokrát projel rapír hluboko do těla. Aby ho dokázal vytrhnout a také se vyhnout předpokládanému útoku, překulil se přes rameno neortodoxním parakotoulem.

Povedlo se mu obojí.

Zastavil se a otočil se proti obrovi, který se k němu znovu blížil, nyní však už daleko opatrněji. Nicméně to vypadalo, že ani jedna z ran, které mu mladík zasadil, nebyla příliš závažná. Rus se sice pohyboval pomaleji, ale vztek v očích a chraplavé zvuky, které vydával, nesvědčily o tom, že by měl v nejbližší chvíli zkolabovat.

„Ty svoloč odna!“ zastavil se obr před přikrčeným Jarmilem, který byl připravený k dalšímu únikovému manévru. „Stoj i vojuj kak mužčina i ně kak krysa! Ty ubil mojevo druga i ja ubju těbja!“

V koutku úst se mu objevily malé rudé bublinky.

„Kulový!“ prolétlo Jarmilovi hlavou. „Přece jen jsem ho trefil. Teď si musím jenom dát bacha a vydržet!“

Arkadij se rozmáchl a Jarmil, který to čekal, znovu uskočil doleva, aby se dostal do výhodné pozice.

Tentokrát to však byla od Rusa léčka.

Protočil svoji neohrabanou zbraň do kruhu a udeřil shora.

V té chvíli už Jarmil bodl, ale neměl čas, aby se úplně vyhnul Rusově ráně. Židle mu škrtla o hlavu a zasáhla pravé rameno. Poslední, co Jarmil uslyšel, bylo zapraskání kostí v rameni a dopad Arkadijovy dřevěné zbraně na podlahu.

Když se probral, půl metru od jeho levé nohy ležel Arkadij Semenovič na břiše, s hlavou na stranu. Z otevřených úst mu stále ještě odkapávala krev a na podlaze vytvořila dost velkou louži.

3.

„Zábijte ho!“ najednou zařval Semjon Arkaďjevič, až se celá loď otřásla. „Tákovy parchant a on mi zábije jediného syna! Aslanbegu, uříznout nohy, rúce a nechat pomalu vykrvácet. Ne! To příliš jednóducha smerť! Upálit nakonec! Pómalu!“

„Semjone Arkaďjeviči,“ Matvěj Ivanovič mluvil klidně až vemlouvavě. „Zachránil vašeho synovce. Bez něho bychom nedoletěli. Dokázal opravit Zvězdu…“

Šéf vyskočil a zuřivě se rozhlížel. Vypadalo to, že Matvěje Ivanoviče vůbec nevnímá. Rozmachoval se kolem sebe holí jako šílený.

„Kde je Aslanbeg?!“ zařval po chvíli a znovu bouchl holí do stolu. „Má být tády, když já ho potřebůju!“

„Semjone Arkaďjeviči, Aslanbeg utrpěl těžká zranění a zřejmě to nepřežije.“

Jarmil se na mohutného Rusa nechápavě podíval, ale to bylo vše, co si dovolil.

„Ták ho zábiju sám,“ vrhl se valibuk na Jarmila, který se zmohl jen na to, aby si rukama chránil hlavu, na niž dopadaly rány holí.

Těžká látka maskáčů ho přece jen trochu chránila, ale bylo jen otázkou času, kdy některá z kostí rány nevydrží.

K tomu došlo za chvilku, prasknutí obou kostí v předloktí přehlušilo i supění rozzuřeného Rusa. Jarmilovy zraněné ruce klesly a přestaly mu chránit hlavu. Prudký kop do holeně mu přerazil jak kost holenní, tak i lýtkovou. Rána, která ho vzápětí zasáhla ze strany do hlavy, byla tak silná, že okamžitě ztratil vědomí a padl k zemi.

Už nemohl vidět, jak se Semjon Arkaďjevič rozmáchl a chtěl bezvědomého dobít. Jenže v té chvíli se zajíkl, hůl mu vypadla z ruky, a ta zatápala směrem k srdci. Zachroptěl a pomalounku se mu podlomila kolena. Padal na kovovou podlahu vedle své oběti.

Okamžitě se k němu vrhl Matvěj Ivanovič a zachytil ho. Jemně ho položil na bok. Položil prst na krkavici, a když zjistil, že srdce byť nepravidelně, ale bije, skočil ke komunikátoru, stiskl tlačítko a houkl:

„Ivane, okamžitě sem pošli tři nákladní roboty. Musíme dopravit dva nemocné na ošetřovnu.“

„Samozřejmě, Matvěji Ivanoviči.“

4.

Jarmil se probral a strašně ho bolela hlava. Otevřel oči a po chvíli nad sebou rozeznal kdysi bílý, nyní špinavý strop. Byl o dost výš než na lodi.

Obraz měl rozostřený. Do zorného pole se mu nasunul jakýsi světlý ovál na stopce. Trvalo dost dlouho, než si uvědomil, že je to hlava muže. Nakonec usilovným mrkáním zaostřil natolik, že viděl nad sebou postaršího muže s oholenou hlavou, odstávajícíma ušima, masivním zobákovitým nosem a malými ústy.

„Tak ses konečně probral?“ zadrnčel Jarmilovi až v hlavě trochu ječivý hlas.

Mařák se vzepřel rukama a pomalu si sedl. Rozhlédl se a zjistil, že je v nemocnici. Šlo o plně vybavený operační sál, několik prázdných lůžek, otevřená resuscitační káď, rehabilitační úsek... Jen všechny robotické přístroje byly omšelé, omlácené, barva na nich už ani zdaleka nebyla bílá, nejspíš by se dala nazvat slonovinovou kostí. Nicméně všechny na první pohled vypadaly v perfektním stavu.

„Kde to jsem?“ zachrčel Jarmil, hlas mu nesloužil, ale s každým slovem se to lepšilo.

Polkl a zhluboka se nadechl. Ve vzduchu byly cítit nějaké květiny, nebo rostliny, ale také dezinfekce.

„Koukám, že ještě stále nejsi úplně v pořádku, když nepoznáš, že jsi v nemocnici,“ řekl muž trochu výsměšným tónem.

„Já... já... asi jo,“ zablekotal Jarmil a pak si uvědomil, že opravdu blábolí.

Sklapl pusu a přivřel oči. Nastalo ticho.

„Mám začít od základu?“ usmál se nosatec.

Nyní ho mladík už slyšel normálně a dokonce i bolest hlavy trochu ustoupila. Sáhl si na spánek, na místo, kam dostal poslední ránu od rozzuřeného Rusa, na niž si pamatoval. Nenahmatal žádnou bouli, ani bolavé místo.

„Asi ano.“

„Začnu tebou. Když tě sem přineslo enerko...“

„Cože?“

„Nákladní robot. Máme tu celé dva.“

„Aha.“

„Tak jsem si myslel, že mi šéf dodal další maso pro pokusy…“

Muž se zarazil, když viděl náhle zbělelou Jarmilovu tvář, a usmál se.

„To měl být vtip. I když moje pokusy bys asi přežil dýl než práci, která tě čeká.“

Jarmil polkl, opřel se zády o čelo postele a teprve po chvíli začal nabírat normální barvu.

„Tím jsem chtěl naznačit, že jsi nevypadal zrovna na to, že by sis chtěl zatancovat kozáčka. Moje dětičky,“ mávl na kolem stojící medicínské roboty a resuscitační káď, „se na tobě docela vyřádily. Trvalo skoro čtrnáct dní, než jsme tě jakžtakž dali dohromady. A musím říct, že jsem na sebe docela pyšný.“

„Cože?“ vyjekl Jarmil.

Muž si přinesl židli a sedl si vedle postele.

„Opravdu jsem si myslel, že to nepřežiješ. Ale máš tuhej kořínek. Takže přejdeme k dalšímu bodu. Tohle je planeta Marianna…“

Jarmil horečně zapátral v paměti, jestli o nějaké planetě toho jména někdy slyšel. Paměť ho však zcela vypekla.

„… a patří Semjonu Arkaďjeviči Semenovičovi. No, vlastně teď to není tak jisté. Slyšel jsem, že velký šéf je v nemocnici a není to s ním úplně dobré. Samozřejmě to není tahle, ta je pro plebs,“ muž se usmál, „a má úplně jiné vybavení,“ povzdychl si toužebně. „Takže teď to tady řídí jeho synovec Ivan Ivanovič Rado. Ovšem jenom dočasně. Podle toho, jak to dopadne s velkým šéfem. Podle některých drbů už je po smrti, ale já tomu moc nevěřím. Ten má setsakra tuhý kořínek. Ivan Ivanovič tě sem nechal přivézt. Jsou to spořiví lidé tihle majitelé, o své otroky se starají, tedy pokud jsou alespoň trochu opravitelní.“

„Jací otroci?“ vykulil oči Jarmil.

„Myslíš si, že ke kutání nebo sběru žírných krápníků se někdo přihlásí sám?“

„Počkej, myslíš tím ty žírné krápníky?“ vydechl překvapeně Jarmil.

„Samozřejmě,“ usmál se doktor, „to je náš hlavní obchodní artikl a musím říct, že někteří lidé na téhle planetě jsou setsakra bohatí. Bohužel já k nim nepatřím. Dá se z nich vydestilovat jediná látka, která dokáže rozleptat pláště voeldských lodí.“

„Jo, a taky lidskou kůži a člověka…“

„Vraťme se k Marianně,“ přerušil ho nosatý doktor. „Není příliš obyvatelná, i když, jak se to vezme. Jak zajisté cítíš, přitažlivost je tu normální jedno gé, vzduch se dá bez problémů dýchat, tedy pokud nejsi příliš blízko krápníkům. Proti místním mikrobům a virům už máme stabilní protilátky, takže se tu nemusíme pohybovat ve skafandrech. Jsme o něco blíž Slunci než Země, ale zase ne o moc, proto tu je... tedy tam, kde žijeme, je tropické podnebí.

Na první pohled pohoda, jen místní fauna a flóra jsou poněkud alergické na člověka. Tedy spíš ta fauna,“ doktor se ušklíbl. „A jak ses sem dostal ty? Kde tě koupili?“

„Mě nikdo nekoupil,“ zabručel Jarmil se skloněnou hlavou. „Unesli mě.“

„No, to se stává,“ pokýval hlavou doktor. „Pracovních sil je málo.“

„Ze Země.“

„Cože?“ zajíkl se doktor. „Z takové dálky?“

Na okamžik se zamyslel.

„Tak to se raději nebudu dál vyptávat. Lehni si a odpočívej. Přece jen máš za sebou těžká zranění. Hlavně ta prasklá lebka nebyl žádný špás. Oznámím Markovi, že tě propustím až pozítří. Jo, očkovaný jsi, takže ti tady nic nehrozí,“ uchechtl se a bylo vidět, že to považuje za moc dobrý vtip.

„Kdo je Marek?“ zeptal se unaveně Jarmil.

„Tvůj budoucí šéf.“

5.

Doktor počkal, až se Jarmil oblékne do vypraných maskáčů a pak zamířil ven. Prošli dlouhou, bíle vymalovanou chodbou skoro až na konec. Doktor otevřel předposlední dveře napravo a rukou Jarmilovi pokynul. Když mladík vešel dovnitř, zavřel za ním a zmizel mu ze života.

Alespoň prozatím. Mladík doufal, že to bude navždycky, ale jistý si tím nebyl.

Místnost nebyla velká, tak dvacet metrů čtverečních, z nichž většinu zabíraly dva velké stoly s několika obrazovkami postaršího typu. Nebyla tu žádná okna, takže světlo tu vytvářely jen dva luminové pásy na stropě a záře obrazovek. U jedné z nich seděl postarší chlap, možná čtyřicetiletý, kulatý obličej, hnědé vlasy až na krk, malý knoflíkovitý nos a velké zažloutlé zuby, které neustále cenil. Nevypadalo to, že by se smál, spíš mu zubař udělal špatnou protézu.

„To je dost, že ses konečně dal dohromady,“ řekl s dost nepříjemným tónem v hlasu. „Mám málo lidí, za poslední týden hexli tři a dva další jsou na opravě u doktora a doufám, že se brzy vrátí do práce. Jestli to takhle půjde dál, tak abych snad šel do dolu i já...“

Jarmil nevěděl, jestli na to má něco říct, tak raději mlčel.

„Za chvíli se tu objeví Francois. Odvede tě na ubytovnu a den dva na tebe bude dohlížet. Pak dostaneš svůj rajón a budeš makat sám. Pokud nesplníš plán, sníží se ti porce jídla. Ztratíš rukavice, nebo je poničíš, budeš sbírat krápníky holejma rukama...“

„To je pitomost,“ pomyslel si Jarmil. „Podle toho, co říkal před chvílí, je to jenom vyhrožování. Aspoň doufám.“

Cvakly dveře a dovnitř vešel drobný tmavovlasý a tmavooký chlap. Postavil se do pozoru:

„Francois Blanc, přišel jsem na váš rozkaz.“

Jarmil se na něj podíval s údivem. Něco takového v životě nezažil.

„To je v pořádku,“ kývl Marek, „vem si ho. Nafasoval jsi pro něj věci?“

„Ne, pane,“ řekl stále v pozoru stojící Francouz. „Nevěděl jsem, jak je velký a tak. Půjdeme pro věci hned.“

Jak ho tak Jarmil pozoroval, tak mu začalo docházet, že si drobný Francouz dělá ze svého šéfa šašky.

„Zítra můžete začít se sběrem a máte čtvrtinovou normu. Pozítří poloviční a v pondělí už naplno oba. Odchod!“

Blanc se otočil na podpatku a jako stroj vypochodoval ven. Jarmil ho následoval stále ještě vyvedený z míry.

„Kam jsem se to dostal?“ bušilo mu v hlavě. „To je snad opravdu tábor otrokářů.“

6.

Prošli chodbou a vyšli ven krátkou chodbičkou, přičemž nejdřív museli zavřít jedny dveře, aby se daly otevřít ty druhé.

Jarmil se na prahu zarazil, bylo mu, jako kdyby dostal kladivem do hlavy. Jen deset metrů od budovy stály třicet metrů vysoké přesličky, cykasy a roztodivné palmy. Pod nohama Blancovi, který šel pomalu před ním, čvachtalo bahno. Vzduch byl tak nasycený vodou, že se okamžitě srážela na oblečení. Dýchalo se těžko, teplota určitě nebyla nižší než třicet stupňů. Okamžitě se začal potit.

Francois se zastavil a s úšklebkem se podíval na Jarmila váhajícího na posledním schůdku.

„Brzy si zvykneš. A ostatně dole je to lepší. Není tam takové vedro.“

„To jako má být útěcha?“ pomyslel si Jarmil a udělal první krok.

Okamžitě zapadl do řídkého bahna po kotníky.

„Dávej bacha, jdi po chodníku. Jsou tu pijavice, které prokousnou i tyhle maskáče. Jejich jed tě nezabije, ale dostane do nemocnice a naskáčou ti další dluhy.“

„Jaké dluhy?“ spadla Jarmilovi brada.

Zřejmě to bylo na jeho výrazu vidět, protože Francois se zašklebil:

„Oni tě zadarmo živit nebudou. Za všechno se platí… Počkej, ty tu nejsi za dluhy nebo za vraždy?“

Jarmil jen nechápavě zavrtěl hlavou.

„Moment,“ zarazil se Blanc, „to tebe přivlekli šéfovi poskoci?“

Jarmil kývl, ale dál se o tom neměl chuť bavit. Nevěděl, jestli by mu to bylo ku prospěchu, nebo spíš naopak.

Francouz mávl rukou a ukázal na umělohmotnou rohož, která jen tak tak vyčnívala nad bahniště. Dokud mu ji Francois neukázal, vůbec si jí nevšiml. Byla skoro stejně hnědá jako bahno kolem ní.

Pod šedavou oblohou, z níž padaly drobné kapky deště, nevypadal svět, ve kterém se ocitl, nikterak přitažlivě. Přitáhl si límec bundy ke krku. Nechtěl, aby mu voda natekla, kam nemá. Bylo to zbytečné. Rozhlédl se kolem, budova, z níž vyšel, tvořila čárku nad písmenem U. Po levé i pravé straně před ním stály čtyři nízké betonové kvádry, spíš připomínající vojenské bunkry než domy k bydlení. Spojku naproti tvořily další baráky. Domy neměly okna, spíš něco jako malé střílny překryté čímsi průhledným, a jen jedny masivní kovové dveře.

7.

Jeho průvodce zamířil hned k prvnímu baráku, a jakmile vešel do chodbičky vypadající stejně, jako byla v nemocnici, otřepal se jako pes. Jarmil ho napodobil a kolem obou mužů se na podlaze objevily louže.

Vešli dovnitř a po třech krocích narazili na přepážku. Byla do výše pasu vyzděná a zbytek byl z drátěného pletiva. Ovšem to bylo z drátů tak silných, že by je Jarmil měl problém přervat, i kdyby byl navlečený v některém ze svých oblíbených  bojových robotů. Zabudované okénko se tvářilo neprůstřelně a také bylo. Za ním se v kancelářském křesle povaloval, s nohou opřenou o pultík před okénkem, holohlavý vousatý chlap s obličejem protkaným popraskanými žilkami a několika jizvami. Jeho úsměv ukazoval, že ani zubů už nemá tolik jako kdysi.

Za ním se táhly šteláže s nejrůznějšími věcmi, od osobních lékárniček přes skafandry do kosmu, kožešinové obleky, přilby, konzervy, balíky toaletního papíru, bedny s neidentifikovatelným obsahem až ke čtveřici bojových robotů, které někdo umístil až k zadní stěně skladu.

Hned na první pohled Jarmil poznal, že tři jsou nejen odepsaní, ale i vykuchaní. Všechny zbraně z nich byly odstraněné a nebyli právě v nejlepším stavu, zrezivělí, jeden dokonce nakloněný na jednu stranu, asi měl poškozenou levou nohu. Ten poslední byl ovšem Falcon 6 s ramenním indukčním kulometem, pulzním kanonem v pravém rameni, neřízené minirakety typu Šmelj a tepelně naváděné Javelin VIII měl v levém. Falcon zářil novotou a dokonce ještě měl na sobě ochrannou vrstvu proti poškození. Nicméně i z něj byly odstraněné zbraně.

„K tomu se tak dostat,“ polkl toužebně Jarmil, „mohly by mi všechny pijavky či další potvory být úplně ukradené.“

„Tak co by si pánové přáli?“ hrdelní hlas se linul z amplionu, který pamatoval krále klacka a museli ho vyhrabat na nějaké prastaré skládce.

„Co asi,“ zachechtal se Francois. „Mám tu nováčka, takže si snad myslíš, že bys mu měl dát nějakej kanón, nebo bojovýho robota?“

„To by nemuselo být od věci,“ usmál se chlap a shodil nohu z pultíku na podlahu.

Vstal a ozvala se podivná rána.

„Má protézu,“ došlo Jarmilovi, „a snad umělohmotnou?“

„Možná by to tu chtělo trochu pročistit. Ale mám takový dojem, že by se to šéfovi nemuselo líbit. Jo, pardón, já zapomněl, že teď nějakou dobu prej tu za něj bude záskok...“

„Ty si budeš pouštět hubu na špacír tak dlouho, až tě někdo pošle s námi dolů, aby ses párkrát prošel mezi krápníky, než tě něco sežere, že?“ vycenil Francois koňské zuby na skladníka.

„To si nikdo netroufne, protože nikdo jiný by nedokázal udržet v chodu všechny tyhle krámy,“ mávl skladník rukou za sebe. „Nevíš, co se mu stalo?“ ztišil hlas. „Fámy, co tu kolujou, jsou jedna šílenější než druhá. A tys byl u Marka…“

„To si myslíš, že se s ním snad vybavuju nebo co?“ prskl Blanc. „Já jenom vím, že tohohle nováčka máš vybavit a já s ním mám dva dny leháro.“

„Takže obvyklá výbava,“ pokýval skladník hlavou a za chvíli se před Jarmilem začala vršit hromádka oblečení a vybavení, jako rukavice z jemňounké namodralé kožešiny, maska kryjící nos a ústa, velké brýle přes půlku obličeje, velký vak s popruhy z téže kožešiny, trička, slipy a mnoho dalších drobností. Na závěr položil na hromadu masivní kovovou kouli velikosti Jarmilovy pěsti na pětimetrovém provazu, která, kdyby měla držadlo, mohla se jmenovat řemdih, a bolu ze tří kovových závaží. Nakonec přidal solidně vypadající půlmetrový skládací nůž, velice připomínající španělskou navaju.

Mladík se na skladníka překvapeně podíval, když tyto zbraně spatřil. Holohlavec se uchichtl a pak ukázal prstem na Francoise:

„Buď rád, že tě dostal na triko on. Máš dnešek na to, aby ses s tím naučil zacházet. Pokud to zvládneš, máš šanci přežít.“

Jarmil se otočil k Francouzovi a ten jen lehce mávl rukou v odmítavém gestu:

„Přehání. Třeba se s chrachty vůbec nesetkáš. V poslední době...“

Skladník se rozřehotal tak, až mu vytryskly slzy.

„Věříš na nějakého boha?“ holohlavec nečekal na odpověď a pokračoval: „Jestli jo, tak se honem začni modlit, aby tě aspoň měsíc před tím setkáním uchránil.“

Natřikrát prostrčil hromadu věcí mezerou mezi přepážkou a okénkem. Jarmil je posbíral a vyrazil za Blancem, který na něj nečekal a vyšel ven ze skladu.

8.

Přešli napříč rozbahněným prostorem do protějšího baráku.

Uvnitř vypadal stejně jako sklad až na to, že tu nebyla přepážka a místo šteláží tu stály dvě řady postelí, oddělených od sebe skřínkami. Na každé straně jich stálo šest. Malá okénka neposkytovala zrovna dostatek světla, ostatně šedivá obloha venku jím také příliš nehýřila.

Hned vedle vstupních dveří byly vlevo ještě jedny.

„Tam je koupelna a hajzlíky,“ poznamenal Blanc, když viděl, kam se Jarmil dívá.

Na stropě se táhly dva luminové pásy, ty však v tomto okamžiku příliš nezářily.

„Hergot, tady se opravdu šetří,“ pomyslel si Jarmil, když po nich přejel pohledem.

Blanc dvakrát tleskl a pásy se rozzářily.

Řady postelí končily dobrých deset metrů od krátké příčné stěny, na niž kdosi černou barvou namaloval podivného tvora, který podle malůvky mohl ve skutečnosti, tedy kdyby existoval, sahat Jarmilovi někam nad kolena. Kdyby neměl jen šest noh, velkou zubatou tlamu s dvěma šavlovitými kusadly a dvě talířovité složené oči umístěné na hlavohrudi tak, aby měl vidění okolo tří set stupňů, mohl by představovat jakéhosi pavouka. Velmi otřískaného pavouka. Obraz byl místy otlučený až na beton.

Jarmil se na něj upřeně zadíval, nějak ho totiž strašně přitahoval.

„Kruci, to je dobře namalované,“ pomyslel si. „Jako živé.“

V nohách postelí stály kovové zamykací bedny. U většiny zářilo na přední straně červené světélko, což znamenalo, že nejsou zamčené.

„To jsou nákladní bedny na hodně drahý náklad,“ uvědomil si Jarmil, „a tady se používají pro plebs…“

„Vyber si postel,“ vyrušil ho z fascinovaného zírání Francois. „Na támhleto,“ ukázal rukou na obraz, „dojde za chvíli. Máme trochu času, než se chlapi vrátí.“

Jarmil se pořádně rozhlédl a pak zamířil k posteli, která byla přibližně u středu dlouhé místnosti. Věci pohodil na postel, sedl si vedle nich a zeptal se:

„Jak moc se tady krade?“

„Moc ne,“ pokrčil Francois rameny, „když někoho chytneme, mají chrachti co žrát. Nicméně bych ti stejně doporučoval zamykat si věci do bedny. Hlavně si pak nezapomeň pamatovat číselnou kombinaci. Bez ní se prakticky nedají otevřít.“

„Tak to si jenom myslíš,“ ušklíbl se v duchu Mařák, „těch jsem se na Jitřní krásce a jinde naotvíral…“

Najednou mu bylo smutno, protože to vypadalo, že svou loď hned tak neuvidí. Možná už nikdy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Únos.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.