KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Roth, Gabrielle

[Connections. Česky]

Souvislosti : vlákna intuitivní moudrosti / Gabrielle Rothová ; z anglického originálu Connections ... přeložila Lenka Adamcová. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha: Maitrea, 2016. -- 182 stran

ISBN 978-80-7500-224-2

159.956 * 13 * 159.9.016.1 * 159.923.2 * 793.3 * 615.8:793.3

– intuice -- duchovní aspekty

– duše a tělo

– sebepoznání

– tanec -- duchovní aspekty

– taneční terapie -- duchovní aspekty

– populárně-naučné publikace

615.8 - Fyzioterapie. Psychoterapie. Alternativní lékařství [14]

Z anglického originálu Connection vydaného nakladatelstvím

Raven Recording, Inc. v New Yorku v roce 2014,

přeložila Lenka Adamcová

Jazyková a redakční úprava Hana Havlíčková

Obálka Martin Bohuš

Vydala MAITREA a.s., Týnská ulička 6/1064, 110 00 Praha 1, Staré Město,

v roce 2016 jako svou 129. publikaci

První vydání v českém jazyce, 182 stran

Odpovědný redaktor Jaroslav Průšek

Grafická úprava, sazba a tisk

Art D – Grafický ateliér Černý s.r.o.

Elektronické formáty připravil KOSMAS,

www.kosmas.cz

Copyright © Gabrielle Roth, 2004

Translation © Lenka Adamcová, 2016

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2016

ISBN 978-80-7500-224-2 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7500-445-1 (epub)

ISBN 978-80-7500-446-8 (mobi)

ISBN 978-80-7500-444-4 (pdf)

Předmluva

Drahá Gabrielle,

když mi bylo pět let, vzala jsi mě na Havajské ostrovy a tam jsem byl seznámen s jedním ze svých největších učitelů – oceánem a jeho vlnami.

Tam, pod nádherným sluncem, v teplých tropických vodách, započaly naše lekce. Lekce víry, odevzdání se a naprosté důvěry.

Matka Oceán mi posílala drobné impulzy z dáli; vítr z pobřeží kontinentu, přes oceán vzdáleného, si v těchto nádherných okamžicích nacházel cestu k nám. Dmutí vln, které nás zdravily, mě zvedalo ze země, klouzalo se mnou, kolébalo mě, kutálelo mě nahoru po písku a zpátky. Pokaždé jsem skončil zase na nohou a v extázi jsem se s pusou od ucha k uchu smál.

Ten malý kluk se nadšeně odevzdával vlnám, které byly součástí něčeho mnohem většího, něčeho mnohem silnějšího. Místo, abych se bál neznámého v těch vlnách – odkud přicházejí, jestli mi neublíží – jsem se jim okamžitě naučil důvěřovat. V této důvěře, v tomto odevzdání se jsem nacházel dokonalou blaženost. Tato moje první výuka byla o tom odevzdat se plynutí proudu bez ohledu na to, jak chaotický je, důvěřovat, že vše bude přesně tak, jak to má být.

Plynutí je můj ústřední rytmus. Je to moje jedinečné tempo a načasování. Je to přirozený stav mého bytí. V něm se nachází moje uzemnění, soustředění a plynulost. Odtud jsi mě vždy učila začínat a sem se zpátky navracet.

Ty jsi byla mým duchovním mistrem, Gabrielle, kamarádkou a milovanou matkou. Ty jsi dala tomuto světu nejvzácnější mapu, velkolepý tanec života.

Byla jsi mystikem moderních dní odhalujícím nejhlubší mysteria.

Byla jsi revolucionářkou v pohybu těla.

Ukázala jsi nám, že jsme všichni pouze jedním.

Učila jsi nás, že naší životní cestou je proměnit svá zranění v tanec a dovolit tanci, aby nás na oplátku vyléčil. Roztříštěné vede ztělesněné, ztělesněné vede roztříštěné. „Proměňme své utrpení v umění, umění v uvědomění, uvědomění v konání.“

Vrátila jsi nám naše těla, v nichž můžeme najít veškeré odpovědi, které jsme kdy hledali.

Když jsem byl dítě i po celý můj další život jsi stále opakovala: „Pohyb je lék.“ Identifikovala jsi tyto pohyby jako Vlny; žádala jsi nás, abychom vytvářeli dobré začátky a dobré konce a děkovala jsi za prostor pro ně, aby kroužily znovu a znovu a znovu, a vytvářely tak cestu, která je celým naším životem. Vychovala jsi mě k lásce, respektu a soucitu vůči celé této cestě a ukázala jsi mi, že tohle tělo je cestou. Já nejsem na této cestě. Ona je ve mně.

V květnu 2012 jsme se s Robertem, Lucií a Sangou, naší rodinou, vydali na cestu tam, kde 5Rytmů začalo – do Esalen Institutu v kalifornském Big Sur. Tato posvátná země byla matkou mnoha významných počinů, které navždy změnily svět takový, jaký jsme ho znali. Tato země a lidé, kteří jí sloužili, ti poskytli prostor pro hledání duše za použití těla a ty jsi až do dne své smrti bez námahy předávala tuto léčivou práci každému, kdo zkřížil tvoji cestu.

Ostrá čepel tvé rakoviny si v těch dnech prořezávala cestu tvým tělem a ty jsi svou bolest vedla tak, aby napájela tvůj seminář, který měl naplnit tvůj kruh a vytvořit dobré zakončení tam, kde se 5Rytmů zrodilo. Neřekla jsi tehdy, že to je tvůj poslední seminář, ale myslím, že jsi to věděla.

A měla jsi jasno – nebyl to konec tvého odkazu. Byl to začátek další vlny energie.

Miloval jsem spolupráci s tebou. Každý okamžik byl inspirující. Mnohokrát jsem tě slýchal mluvit o stejných věcech, nikdy jsem tě ale neslyšel říct dvakrát to samé. Tvoje vědění jako by vycházelo z tvé krve, z tvých kostí. Nebyla jsi učitelkou. Byla jsi učením.

Učila jsi mě, že aby člověk mohl být učením, musí být hledačem. Ty jsi hledala svá chodidla. Když jsi svou mysl vložila do svých chodidel, stala ses čímsi nepopsatelným, fascinujícím a podmanivým.

Byla jsi tou nejautentičtější ženou a lidskou bytostí, s jakou jsem se kdy setkal. Nově jsi vymezila to, co pro mě znamená autorita. Věděla jsi, čím jsi, kdo jsi a kam směřuješ. A když jsi objevila, jak se tam dostaneš, za pomoci jazyka 5Rytmů, nepřekvapilo tě, že jsi nacházela po celém světě další hledače vlastních chodidel, aby tě na této cestě doprovázeli.

Nedlouho před tím, než jsi odešla, jsi pro mě sestavila tenhle poslední dopis. Nějak jsi z hloubi srdce věděla, že jednoho dne budu potřebovat slyšet tvoje slova.

O šest měsíců později jsem od tebe dostal tato slova právě v den, kdy jsem vytvořil vizi pro další vlnu učitelů 5Rytmů:

Můj Jonny,

požádala jsem slečnu Morganovou, aby pro mě tenhle dopis napsala a dala ti ho šest měsíců po tom, co odejdu. Tenhle dopis je pro tebe a cítím, že tato slova uslyší mnozí. Nech je letět.

Držela jsem v rukách zrcadlo.

Držela jsem tohle zrcadlo před sebou, abych sáhla hluboko do svého nitra.

Držela jsem tohle zrcadlo před druhými, aby oni sáhli hluboko do svého nitra.

Držela jsem tohle zrcadlo před sebou a druhými, abychom sáhli hluboko do svého nitra společně.

Tohle zrcadlo každému dovoluje od něj odejít.

Tohle zrcadlo každému dovoluje zase se k němu vrátit.

Tohle zrcadlo se nerozbije.

Dala jsem tohle zrcadlo tobě.

Drž ho tak, jak jsem to dělala já.

Když se do toho zrcadla podíváš, vždycky mě uvidíš.

Jsme jedním. Miluju tě.

Teď to zrcadlo držím, mami, s úctou a vděčností.

Můj učitel Richard Heckler, mistr aikido, mě učil, že v Japonsku existují tři různé úrovně vděčnosti.

- První je ta, kterou prokazujeme někomu, kdo nám otevírá dveře.

- Druhá je vůči někomu, komu důvěřujeme, když s ním necháme své děti.

- Ta třetí je nejvyšší formou vděčnosti, když někdo změní náš život úplně a navždy a my máme pocit, že to, co jsme dostali, nikdy nebude splaceno. Právě tuto třetí úroveň vděčnosti cítím vůči tobě, své matce, učitelce a nejlepší přítelkyni. A vím, že v tom nejsem na světě sám.

Nikdy ti nebudeme moct splatit to, co jsi nám dala. My všichni máme možnost věnovat to zpátky do kruhu, dát tato zranění, tyto cesty a tyto tance do energií 5Rytmů, které nás provázejí našimi cykly v tomto těle, v tomto životě.

Když se dívám na kmen 5Rytmů po celém světě, vidím jednotu v jedinečnosti, jedinečnost v jednotě. Nemůžeme vést, pokud nedokážeme následovat. Nemůžeme následovat, pokud nedokážeme vést. Jak jsi napsala v této knize, pohybující se střed v nás je tím, co musíme následovat. Důvěřovat zdroji, centru těla, že nás provede cestou tohoto života.

Dál budu hledačem, dál budu předkládat své oběti tančícím tělům po celém světě a budu pokračovat ve tvém odkazu být učením 5Rytmů.

Před mnoha lety jsi mi věnovala tuto knihu a poctila jsi mě označením „strážce plamene“. Já teď vzdávám úctu tobě, Matko všech revolucí.

Tanči v míru, Gabrielle.

S láskou

tvůj student, tvůj učitel, tvůj nejlepší přítel,

tvůj nekonečně vděčný syn

Jonathan

Až do svých úplně posledních dnů, kdy se Gabrielle stávala stále éteričtější, pracovala z celého srdce na přípravě druhého vydání tohoto drobného mistrovského díla, a zanechala nám tak dárek na rozloučenou. Vždycky ho považovala za svou malou čarodějnickou knihu. Předává nám v něm průvodce k naší intuici, vláknu, které nás spojuje s Velkým Tajemstvím. Užijte si tyto skvostné příběhy a poučení. Nechť posílí váš tanec a vnesou víc kouzla do vašeho života. Obnovte mysterium.

JAH 2014

Pro Jonathana,

milovaného syna,

strážce plamene

Poděkování

Mám toho nejskvělejšího vydavatele. Joel Fotinos je úžasný. Inspiroval tuto knihu a s grácií a trpělivostí ji i mě provedl jejím vývojem. Děkuji jemu a své kouzelné a loajální agentce Candici Fuhrman za to, že pro mě byli plně přítomní pokaždé, když jsem je potřebovala.

Za své editory padám na kolena. Desettisíckrát mě vytáhli z temnoty. Jsem hluboce vděčná Lindě Kahn a Halu Bennetovi. Linda se mnou tuto cestu začala a také skončila, a ačkoli jsme nikdy neopustily můj gauč, procestovaly jsme mnoho tajemných krajů. Její řemeslná dovednost byla klíčová pro tuto knihu, stejně jako její důvtip a moudrost. Hal Bennet mě potkal na půli cesty a prostřednictvím nekonečných rozhovorů a návrhů uskutečňovaných na dálku tento projekt prostupoval poezií a zanícením. A velký dík Robertu Ansellovi, mému úžasnému muži, který neúnavně (tedy skoro) četl, korigoval, psal a stepoval po každé stránce každé pracovní verze.

Mnoho úžasných lidí vneslo do této práce své umění, kreativitu a příběhy. Obzvlášť chci poděkovat Jewele Mathieson za její skvělou poezii, Jonathanu Horanovi za to, že žije šamanský život a že se o sebe nebojácně a velkoryse dělí, a také za to, že mě na této cestě udržoval v realitě.

A nedokázala bych tuhle cestu uskutečnit bez své party a několika lidí zvenčí. Jsou to: Donna Karan, černá sestra, která mě stále znovu a znovu přenášela přes velkou vodu, vracela mě k józe a mému úžasnému učiteli jógy Rodneymu Yee; Terry Iacuzzo, můj šamanský kamarád; Johnny Dark, tajný mystik; Lynn Kohlman, bojovnické zlatíčko; Eliezer Sobel, zenista; Lorca Simons, rocková hvězda; Bobby Bethea, důvěřivá duše; Robby Anton, divoký anděl; Marty Klein pohybující se na hraně; Martha a Zeet Peabodyovi, elektrické múzy; Muireann O´Callaghan, neúnavná badatelka. A díky Jaredu Pitmanovi, mému sousedovi z letu United Flight 10 z LAX do JFK, jehož nevinnost a zvídavost prorazily můj spisovatelský blok.

A chci poděkovat pouličním bojovníkům z The Moving Center za to, že vždy byli připravení dávat, sloužit, obětovat se a létat až do nebe. Jsou to: Kathy Altman, Susannah Darling Khan, Ya´Acov Darling Khan, Jonathan Horan, Andrea Juhan a Lori Saltzman. Moje vděčnost zahrnuje vlastně všechny moje studenty – každý z nich byl katalyzátorem pro prohloubení mého uvědomění.

A v Tarcher/Penguin obrovské díky Terri Hennessy za její radostný, zábavný přístup k redakční práci a také za pomoc se zajištěním, aby kniha úspěšně prošla celým systémem; Mereditě Phebus děkuji za její čarodějné produkční umění; a Mitchovi Horowitzovi jsem vděčná za jeho nadšení a podporu.

Nechť je nám velkým a vrcholným mysteriem ve světle přírody, že bytost se může zcela ztratit a pozbýt svou formu a tvar jen proto, aby se následně vynořila odnikud a stala se něčím, s potenciálem a ctností mnohem ušlechtilejšími, než jakými disponovala na počátku.

PARACELSUS

Prolog

Vaše umění, to je Duch svatý vanoucí skrze vaši duši.

JACK KEROUAC

Před dvaceti lety jsem se pustila do hledání dokonalého místa pro život na Manhattanu. Sedm měsíců jsem se plahočila z jednoho konce ostrova na druhý a prohlížela si byty, městské domy, lofty a dokonce i prázdné kostely. Myslím, že jsem svého realitního makléře dohnala do podpůrné psychoanalytické skupiny. Jednoho dne krátce poté, co jsme si prohlíželi jeden byt ve Village, jsme uvízli v zácpě v jednosměrné ulici. Podívala jsem se z okna a všimla si kousku papíru přilepeného na dveřích jedné budovy. Cosi mě přinutilo vyskočit z auta. Na lístku stálo, že v domě je v pátém patře k pronájmu byt. Zazvonila jsem na bzučák u dveří a majitel mi to místo ukázal. Ve chvíli, kdy jsem překročila práh, jsem věděla, že jsem doma.

Jeden můj kamarád týden lyžoval v Aspenu. Zrovna, když se měl podle plánu vrátit domů, předpovídali meteorologové obrovskou bouři, takovou, která mohla po sobě zanechat pěknou vrstvu čerstvého prašanu. Nic ho netlačilo k návratu domů – byl svobodný a na volné noze – ale z nějakého podivného důvodu nastoupil do letadla, posledního, které ten den odlétalo. Ve městě se vydal na večírek, kde jeho sestřenice slavila narozeniny. Hodinu po půlnoci si oblékal kabát, že už půjde, ale sestřenice ho zastavila: „Nemůžeš odejít, aniž bys poznal moji kamarádku.“ Představila je a oni si dvě hodiny povídali. Za měsíc si už hledali byt pro společné bydlení a do roka se vzali.

Můj známý investiční bankéř jedno ráno ležel v posteli sužovaný vysokou horečkou a uvažoval, že ten den zůstane doma. Něco ho ale přinutilo spolknout nějaký tylenol (obdoba paralenu, pozn. překl.) a dovléct se do kanceláře. Ten den uzavřel obchod, který zcela změnil jeho kariéru.

Shoda okolností? Náhoda? Zázrak? Zásah shůry? Jsou to případy, které se stávají jednou za život, zcela nepředvídatelně, jednou za uherský rok? Nebo můžete svůj život žít v takových mysteriích, celou dobu na magických vlnových délkách, jistí si tím, kým jste, kam směřujete a jak se tam dostanete, aniž byste prožívali muka a šíleli kvůli každému rozhodnutí? Ano, můžete. Je to jen otázka osvobození vaší duše, aby mohla následovat svou pravou cestu za pomoci intuice – oné posvátné jiskry boží moudrosti – coby svého průvodce.

Jakmile svou intuici probudíte a navyknete si jí naslouchat a jednat v souladu s ní, každé rozhodnutí ve vašem životě, ať už jde o to, co si máte objednat v restauraci, nebo jestli přijmout novou práci, oženit či vdát se, otěhotnět nebo vstoupit do ášramu, bude odrážet a zohledňovat vaši vnitřní pravdu. Finta nespočívá v tom snažit se najít odpověď na všechny otázky, které se vám honí hlavou. Místo toho pojměte jakékoli informace, které potřebujete, do svého těla, důvěřujte svým útrobám, když tančíte nebo meditujete nebo se procházíte, zkrátka při jakékoli činnosti, při níž vstupujete do skutečně uvolněného stavu mysli, a budete vědět, co máte dělat. Vždycky tomu tak bylo a vždycky tomu tak bude.

Jedné mojí kamarádce diagnostikovali rakovinu prsu. Jednou z možností, které měla, byla mastektomie, druhou pozorovat a čekat. Její chirurg jí navrhnul, aby si dala pár týdnů odstup a nepřemýšlela o tom. Řekl jí: „Jděte domů a zabavte se něčím. Hluboko v sobě už víte, co potřebujete udělat. Uvažovat o tom – vynucovat si nějaké řešení – vám způsobí jenom úzkost a nakonec lítost. Za jeden nebo dva týdny prostě budete vědět, co máte dělat.“ A ona ho poslechla.

Představte si, že bychom mohli proplouvat svými životy a pokaždé vědět, co máme nebo nemáme dělat! My to ve skutečnosti víme, ale nedůvěřujeme této vnitřní moudrosti tak často, jak bychom mohli. Intuitivní život nám umožňuje číst jemné změny ve vibracích, rozlišovat mezi strachem, fantaziemi a skutečným nebezpečím a vědět, kterým směrem se vydat, když na cestě narazíme na nějaké rozcestí. Znamená to rozlišovat, kým jste, od toho, kým nejste, a zjistit, kde vaše charakteristická osobní pravda splývá s větší pravdou univerza. Je to způsob bytí.

Každý z nás přichází na svět stoprocentně intuitivní; je jen potřeba přihlásit se o vlastní přirozené právo, ujmout se svého dědictví. Abyste to mohli udělat, musíte poodstoupit ze své cesty a odhalit věci, které blokují, ruší, rozptylují, potlačují a oslabují přirozený tanec vaší intuice.

Navázání kontaktu s vlastní intuicí nemá za účel předvádět se, oslňovat, odlišovat se od ostatních coby talentovanější nebo zajímavější nebo „naladěnější“ než kdokoli jiný. Být v kontaktu s vlastní intuicí je naopak ta nejvíc pokořující zkušenost, kterou znám. Místo aby vám to pomáhalo vyzdvihovat sami sebe, znamená to vzdávat se vlastního já a stát se nádobou, kanálem, nástrojem. Nejvyšším účelem intuice je sloužit vašemu vyššímu já a vyššímu já druhých a pomáhat druhým lidem prožívat tajemnou moudrost duše.

Abychom si mohli plně uvědomit své intuitivní schopnosti, potřebujeme být instinktivní, intimní, soustředění, celiství a inspirovaní. Každá z těchto energií je jednou z faset intuice, naším spojením s božskou silou, která hýbe vším existujícím. Problém nastává, když přestaneme nejvyšší inteligenci důvěřovat, když dovolíme, aby naši intuici zahltily a oslabily hlasité, reaktivní, defenzivní hlasy ega.

Ego je kompletně o sebedůležitosti. Don Juan Carlose Castanedy ho nazývá „cizorodým objektem“. Nemá nic společného s tím, kým skutečně jsme, kam směřujeme nebo jak se tam dostaneme. Ve skutečnosti dokáže jenom sabotovat jakékoli pátrání po tom, co je pravdivé, skutečné a hodné naší pozornosti. Ego nás chce definovat, skrývat, znevažovat, oddělovat a sabotovat. Žije ve stínech a vylézá jako krtek pokaždé, když saháme po něčem skutečném. Je to gerilový bojovník, který vyskočí z džungle a přepadne nás ve chvíli, kdy si prosekáváme cestu ke ztracenému království. Naším posláním je odolat jeho útokům a zůstat soustředění na svůj nejvyšší cíl – odhalit svůj jedinečný tanec, jímž může každý z nás nejlépe posloužit lidstvu.

Jestliže intuice je náš superhrdina, náš vnitřní Batman, pak ego je náš vnitřní Joker, který neustále kuje pikle, jak nás zničit, a buduje překážky, které nám mají zabránit v naplnění našeho osudu. Abychom svou intuici osvobodili, musíme své ego přelstít.

Přicházíme na svět se schopnostmi, které mají nějakým způsobem sloužit světu, a ať je náš přínos jakkoli malý nebo jakkoli velký, naším úkolem je odhalit ho. A nejrychlejší cestou k tomu je zapustit hluboké kořeny v tajemném fungování našeho vnitřního světa. Pro mě být zakořeněná znamená nacházet svá chodidla a pohybovat se v rytmu tlukotu světa. Když tančíme, probouzíme se, řádíme a jsme svůdní sami pro sebe, bavíme se a zapomínáme na všechny ty absurdní hlouposti všude kolem. V tanci se stáváme skutečnými, svobodnými, překonáváme sami sebe. Pohyb nakopává zadek. Když se skutečně odevzdáte svému rytmu, vypadáte tak skvěle, tak tajemně, tak svůdně – tak, jak ve skutečnosti opravdu chcete vypadat, ale nevěříte, že tomu tak je.

Nemyslím si, že život má jakýkoli speciální význam kromě našeho prožívání jeho kvalit – a posmrtný život je jako opožděná myšlenka, přichází trochu pozdě. Čas vstoupit do vlastního rytmu je právě teď. A způsobem, jak to udělat, je uvelebit se v mysteriu, uklidnit se v temnotě, najít svůj střed v chaosu, spojit se s jednotným polem a rozhodnout se pro naplnění vlastního osudu. Řídit se znameními a signály, které přicházejí z nitra, naučit se rozlišovat mezi těmi, které jsou od naší duše, a těmi od ega je naší posvátnou prací, jež nás učiní celistvými. Lidé pro nás mohou udělat spoustu věcí, ale právě tohle pro sebe můžeme udělat jenom my sami.

Tak jako pavučina není tahle kniha lineární nebo předepisující. Všechny její body jsou navzájem propojené velmi jemným způsobem. Vlákna moudrosti sbíraná v průběhu let tance s kmenem hledačů se splétají do mystické matrice, s jejíž pomocí můžete projít do vlastního hledání oduševnělé existence.

Intuice je vaší propustkou do tohoto neviditelného magického světa, jenž má pět říší. V každé z těchto říší přinesete nějakou oběť. Nabídněte své tělo říši mysteria a přijměte dar instinktu. Nabídněte své srdce říši temnoty a přijměte dar intimity. Nabídněte svou mysl říši chaosu a přijměte dar záměru. Nabídněte svou duši říši jednoty a přijměte dar celistvosti. Nabídněte svého ducha říši osudu a přijměte dar inspirace.

Výzvou pro vás bude bedlivě střežit své ego, které vás chce polapit do vlastní sítě sebedůležitosti. V říši mysteria se vás bude snažit definovat. V říši temnoty se vás bude snažit skrývat. V říši chaosu se vás bude snažit ponižovat. V říši jednoty se vás bude snažit oddělovat. V říši osudu se vás bude pokoušet sabotovat. Ego se vás za každou cenu snaží kontrolovat a znehybnit, abyste se nemohli svobodně pohybovat, měnit nebo vyvíjet. Abyste mohli tančit své sny, musíte věřit své intuici, protože ta sytí vaši duši a vaše duše je vaší nejzásadnější částí.

Intuice je spirituální síla, která vás vede a posouvá na spirituální cestě. Intuice je, když naše nohy, naše ruce, náš dech, naše břicho – tohle všechno slouží Velkému Duchu. Pouze když plně přijmeme svou intuitivní inteligenci, bude naše duše osvobozena, aby mohla naplnit svůj osud.

Křižujeme prázdnotou

Není žádná odpověď. Nebude žádná odpověď.

Nikdy nebyla žádná odpověď. To je odpověď.

GERTRUDE STEIN

Pro čaroděje je disciplína uměním; uměním čelit nekonečnu bez couvnutí nikoli proto, že jsou plní tvrdosti, ale proto, že jsou plní posvátného úžasu.

CARLOS CASTANEDA (VENTURA)

Vy jste opatrovníky Božího světla, tak se navraťte ke kořeni kořene svého vlastního já.

RÚMÍ

Sedm a půl měsíce těhotná

Při hledání jsem šplhala po horách

sedala na posvátných místech

koupala svůj mozek v různých látkách

tančila nahá za úplňku

chodila po žhavém uhlí

modlila se, klaněla se

a zpívala mantry, dokud můj jazyk nezmrtvěl.

Nikdy jsem ale nebyla blíž mysteriu

blíž Bohu než teď

když v sametovém sklápěcím křesle cítím

jak se převaluješ

a jemně bubnuješ

zpod mé kůže.

JEWEL MATHIESON

Stopování vnitřní pravdy

Když se uvolníte, přijmete; přijetí existence
je jedinou cestou k uvolnění.

OSHO

V patnácti jsem takhle jednoho dne skočila na zadní sedačku kamarádova auta připravená vydat se s pěti svými přáteli za skvělým dobrodružstvím. Najednou z domu vyběhla moje matka, mávala dřevěnou lžící obalenou čokoládovou polevou, hnala se přes naši předzahrádku a křičela: „Gabrielle, vystup z toho auta. Nikam nepojedeš!“ Bušila do okna auta s naprosto nepříčetným výrazem. Zostuzená, naštvaná a vzteklá jsem z auta vystoupila. Moji kamarádi odfrčeli pryč. Byla jsem nasupená a trucovala jsem. O pár bloků dál nějaké auto projelo křižovatku na červenou, vrazilo do boku jejich auta a zničilo zadní sedadlo, kde jsem chvíli předtím byla připravená na parádní jízdu. Neřekla jsem tehdy mámě, co se stalo, ze strachu, že pokaždé, když bude nervózní z mých plánů, na mě vytáhne tuhle událost. Celá ta věc mě ale šokovala. Spoustu nocí jsem proležela na posteli, zírala jsem do stropu a hloubala o tajemnosti té záležitosti.

Matčiny intuitivní instinkty byly součástí mojí skutečnosti, byly vtištěné do mého genetického kódu, ať jsem je akceptovala, nebo ne. Takové neočekávané vědění různých věcí mě děsilo a moje jasnovidecké záblesky taky dováděly jiné lidi k nepříčetnosti. Byly odlišné od všech ostatních pocitů. Byly zdrcující, niterné, kinestetické, animální. Bylo to, jako by se mě zmocnila obrovská primitivní síla – jakási vnitřní přílivová vlna.

O pár let později na vysoké škole mi moje spolubydlící jednoho dne oznámila, že vyráží na rande naslepo ve čtyřech. Nebyl nejmenší logický důvod, abych proti tomu něco namítala, ale každá buňka mého těla křičela: „Nechoď!“ Nezabírala na ni žádná forma přesvědčování. Jenom se smála a označila mě za příliš starostlivou skautskou vedoucí. Všichni čtyři tehdy zahynuli při vážné dopravní nehodě.

Úplně mě to rozhodilo a našponovalo. Jak je možné vědět, co se stane nějakému jinému člověku? To nebyl mateřský instinkt. Co to vypovídá o budoucnosti, jestli je možné cítit ji dřív, než se stane? Jsem nějakým způsobem za její smrt odpovědná? Mohla jsem tomu předejít? Podobné otázky mě trhaly na kusy.

V určitém bodě mi začalo být jasné, že se jedná o cosi mnohem většího, než jsem si tehdy dokázala vůbec představit, takže jsem měla dvě možnosti: buď se z toho zbláznit, nebo se podvolit instinktům svých útrob – nikoli je analyzovat, ale respektovat jejich tajemný proud. Instinkty jsou intuicí těla. Jsou velmi elementární – můžete se najednou zpotit nebo se roztřást, začít se nervózně procházet nebo paralyzovaní ztuhnout, když víte, že vy, někdo vám drahý, nebo dokonce úplně cizí člověk je v nebezpečí. Když moje tělo cítí nebezpečí, celé se úplně uklidní a pohybuje se jenom moje hlava. Mám pocit, jako bych byla maják vysílající ve strašidelném klidu paprsek světla přes potemnělé vody. Najednou se můj paprsek zastaví a zaměří a v tom okamžiku dostávám instrukci, která mi přesně říká, o co se jedná. Ruce mi řekly, že chtějí někoho zabít, a oceán mi řekl, že pohltí můj dům.

Na méně dramatické úrovni vás následování vlastních instinktů může vést ke zdánlivě náhlému rozhodnutí, jako vystoupit z autobusu o zastávku dřív nebo nezapsat své dítě do školy, po níž jste pro něj toužili. Kdysi jsem byla na obědě s jedním kamarádem a těsně poté, co nám přinesli jídlo, jsem pocítila neodbytné instinktivní nutkání přesednout si okamžitě někam jinam. Pět minut po tom, co jsme se přesunuli, spadl na náš předchozí stůl lustr. Jak říká Woody Allen: „Až mě bude příště Bůh zkoušet, doufám, že mi to dá písemně.“

Dá se říct, že instinkt v podstatě obchází mozek, popadne tělo a dá vám jasně a nahlas najevo, co máte nebo nemáte udělat. Problém je, že když žijeme ve své hlavě, nemusíme instinkty slyšet nebo cítit. Anebo pokud je slyšíme a cítíme, nemusíme se jimi řídit, protože jsme obaleni kokonem identit, person – představ o sobě jako o člověku, který jedná určitým způsobem. Dejme tomu, že máte levnou letenku na cestu na svatbu kamarádky, ale vaše tělo bez nějakého zjevného důvodu odmítá do letadla nastoupit. Nebojíte se – vypadá to spíš jako obyčejná stará známá tvrdošíjnost. Následuje bitva. Vaše hlava vám říká, že tu svatbu nemůžete zmeškat. Co by si lidi pomysleli? Kromě toho byste přišli o peníze, které jste za tu letenku už zaplatili. Oproti tomu ale váš instinkt křičí: „Nechoď!“ Tak co uděláte?

Já osobně bych zůstala doma a zapomněla na mínění všech ostatních. Není to tak, že to letadlo musí nutně havarovat, ale je nějaký důvod, proč na tu svatbu nemáte jezdit. Pokud budete důvěřovat svým instinktům nade všechno ostatní, nebudete toho litovat. Posedlost tím, jaký obraz vysíláte ke druhým lidem, je příznakem sebedůležitosti a odstřihává vás od vašich instinktů. V takovém stavu si myslíte, že znáte všechny odpovědi; vlastně si pravděpodobně myslíte, že vy jste tou odpovědí. Věříte vlastnímu PR, které je ale ve skutečnosti pouhý obláček kouře. A tam ve vzduchu se vznáší vaše ego. Nenávidí nejednoznačnost a chce, abyste se drželi nějakého konkrétního konceptu nebo pojetí, kým jste.

Identita je ale jenom těžítko na papír, jeden z těch dárků, který lidé dávají, když nevědí, co dát. Něco, co nás přimáčkne k zemi, brání nám pohybovat se jako světlo, jako vzduch, jako rytmus. Výzvou pro nás je shodit tuhle zátěž identity s její minulostí a pravděpodobnými budoucnostmi. Je potřeba, abychom se vzdali zafixovaných představ, chování, připoutaností. Ano, je to děsivé, odměnou ale je probuzení té mysteriózní, absolutně fascinující bytosti, kterou v hloubi své duše víte, že jste. Není-li omezováno, vyplouvá vaše pravé já na povrch a posouvá vás ke smyslu vaší existence, k vašemu osudu tady na této zemi.

Žít podle vlastních instinktů znamená žít v mysteriu. Vyžaduje to plně se odevzdat neznámu. Je to jako kráčet ve vodě. Vstupujete do proudu a nemáte se čeho chytit a voda vás omývá a očišťuje jako při křtu a zbavuje vás všech pevných představ, které o sobě máte, a osvobozuje vás, abyste mohli být tím božským já, jímž jste předurčeni být.

Cesta kořene

Měsíc žije ve spodních vrstvách vaší kůže.

PABLO NERUDA, LOVE (LÁSKA)

Když jsem minulý víkend dorazila do tanečního studia, Sanga, vynikající bubeník, se nonšalantně opíral o cihlovou zeď ve svých kanárkově žlutých vysokých botách – samozřejmě aniž by věděl, že právě to ráno v části Sunday Styles novin The New York Times byla kanárkově žlutá zmiňovaná jako nová „ta pravá“ barva. Někteří lidé se už rodí v obraze. Objala jsem ho a pokračovala v rozhovoru, který jsem právě vedla mobilním telefonem.

„Každý chodí podle toho, jak mluví,“ řekl Sanga. Rozhlédla jsem se a napočítala dalších sedm lidí s mobilem na uchu. Tohle domorodí Američané pravděpodobně neměli na mysli, když tuhle frázi vymysleli.

Zdá se, jako by celý západní svět trpěl informačním přetížením. Můj manžel to svádí na příchod dálkových ovladačů. Od chvíle, kdy mu technik od kabelové televize předal ovladač, projevuje se u něj maximální délka soustředění běžná u čtyřletých dětí. Neustále přepíná mezi pěti stovkami kanálů, protože se bojí, že mu něco uteče, a když se nedívá na televizi, kontroluje si svůj e-mail, hlasovou schránku nebo své vnitřní seznamy toho, co je potřeba udělat. Stejné chování lidé projevují ve svých vztazích. Nevěnujeme pozornost sobě samým, sobě navzájem, ani tomu, co se děje kolem nás.

Jistě, svět nemůžeme zastavit, odpojit všechny modemy a přístroje a vrátit se zpátky ke svíčkám a koňským povozům. Musíme přijmout rychlost a rytmus své doby, ale přitom si uvědomovat, že čím větší je možnost našeho rozptylování, tím naléhavěji potřebujeme být uzemnění. Jeskynní lidé se o svoje uzemnění nebáli, protože jejich životy se točily kolem země a bezprostředních potřeb jejich těla. Čím se ale stáváme sofistikovanějšími, tím víc mentální stimulace potřebujeme a tím víc se dostáváme do stavu odpojení od svých těl a od země.

Naše těla jsou ale kořenem našich pravých já, domovem našich duší. Touha neustále měnit a kontrolovat vlastní tělo naznačuje hlubokou nedůvěru ve vlastní duši. Zkoušíme ty nejnovější diety, nejmodernější léčbu, nejinovativnější implantáty, to vše v zoufalé snaze zadržet příval změn, zafixovat své tělo ve věčně pubertálním stavu.

Ale popíráním přirozených procesů probíhajících ve svém těle popíráme jeho zemský, smyslový zdroj moudrosti. Ne ten druh moudrosti, který najdete v knihovně, ale spontánní, instinktivní moudrost, která prozařuje přítomný okamžik. Jsme-li si vědomi této moudrosti procházející naším fyzickým já, udržuje nás to uzemněné a spojené se vším, co se odehrává kolem nás, naladěné na vibrace univerza.

Zvířata běžně fungují na této senzorické vibrační vlnové délce – vzpomeňte si, jak psi štěkají před zemětřesením nebo jak se ptačí či rybí hejna pohybují v dokonalých formacích. I my máme potenciál být právě tak bystří a vnímaví, protože pravdou je, že jsme zvířata. Devadesát devět procent naší DNA je v podstatě identických s genomem laboratorní myši.

Vzpomínám si na televizní pořad o jedné kočce s dokonalým uměním přežít na ulici. Jistá britská rodina žila ve Swansea – rodiče, děti ve vysokoškolském věku, dvě kočky a pes. Rodiče se odstěhovali do Bathu a děti nechali ve Swansea, protože tam chodily do školy. Všechny domácí mazlíčky si vzali s sebou včetně černé kočky Sooty, která byla mimořádně vázaná na děti. Po pár dnech v Bathu Sooty zmizela. O šest měsíců později se objevila ve Swansea u dětí. Tenhle výlet by měřil víc než sto mil, pokud by ho celý absolvovala po zemi, a víc než šedesát mil, kdyby našla jeden ze dvou mostů přes řeku. Kromě toho se děti už od té doby přestěhovaly do jiného bytu ve Swansea, a Sooty je tam přesto našla.

My nedokážeme a nemůžeme chodit po čtyřech nebo si olizovat tělo, jako to dělají kočky. Naše schopnost myslet je úžasná věc. Dokážeme si představovat, tvořit, dokonce si ze sebe dělat legraci. Je příhodné, že myšlení a vědění jsou odlišné, a vědění pochází z primitivnější moudrosti, z bezčasého spojení s pohybem, s tancem univerza a všech jeho bytostí. Představte si, že máte vnitřní černou kočku, která se potuluje vaší říší snů.

Koncept evoluce coby vývoje směrem k ideálu dokonalosti může být prostě jen Božím trestem. Možná se pohybujeme směrem od něčeho dokonale esenciálního, nikoli jen k něčemu esenciálně dokonalému. Evoluce by mohla být devolucí, pohybem na nižší úroveň. Vývoj by mohl být krokem zpátky. Pokud si neceníme svých chodidel stejně jako svého čelního laloku, skončíme jako mluvící hlavy bez těla, bez rytmu a kořenů.

Před lety mi jeden kamarád dal kapsli naplněnou hnědou práškovou látkou, které říkal ibogane, kořen z Afriky. Spolkla jsem ji, když jsem v noci seděla na jedné široké ploché skále v kopcích lemujících Big Sur. Cítila jsem jednotu s celým svým okolím, byla jsem součástí té skály, nebe, větru. V určitém bodě mojí cesty se objevila puma, obešla můj kámen a pak dlouho stála vedle něj. Neměla jsem z této samice pumy vůbec strach a ani jsem nepomyslela na to, že by se ze mě mohla stát její večeře. Byly jsme dvě bytosti rezonující na stejné vibrační úrovni. Druhý den jsem si myslela, že ta kočka možná byla nějaká halucinace. Ale její stopy byly všude kolem.

Právě na této vibrační, instinktivní rovině se napojíte na svůj zvířecí magnetismus, na to, co vás činí neodolatelnými, fascinujícími, charismatickými, sexy – budete mít všechno to, co si představujete, že vám dodá zázračná podprsenka Victoria´s Secret. Kdysi jsem v rámci nějakého castingu zkoušela osm set herců/tanečníků, z nichž mnozí hráli ve významném broadwayském muzikálu. Jeden z těch šesti, které jsem vybrala, kupodivu nikdy v životě netančil, když se ale pohyboval z jednoho konce pódia na druhý, nemohla jsem z něj spustit oči. To je zvířecí magnetismus. Bez uzemnění ve svých tělech jsme blesky, občas destruktivní, nejčastěji ale rozptýlení v drobných záblescích. Abychom mohli využívat svou energii, musíme vstoupit do temných hlubin svého těla a skutečně se stát „strážci božího světla“.

Můj tři a půl roku starý kamarád Elliot nedávno maloval duhu, a když si namáčel štětec do hnědé barvy, zeptal se svého otce, jestli má v sobě duha hnědou. Táta mu řekl, že ne, a on okamžitě namaloval své duze kořen. My všichni potřebujeme být jako zakořeněná duha, současně zemití a éteričtí. Je úžasné hledět na hvězdy, pokud cítíte své nohy na zemi.

Draci dštící oheň

Nevíme,

my prostě nevíme,

jestli ráno přijde úplný konec

nebo vzlétneme ke hvězdám.

SAPPHIRE

Jakmile to všechno rozlousknete, nebo budete konečně přesvědčeni, že to nedokážete, život vás bezpochyby prověří. To vše je součást života s mysteriem.

Jednoho dne se budete procházet a budete si myslet, že máte určitou představu, o čem váš život je, a najednou – prásk! Univerzum s vámi hodí a vy si uvědomíte, že nevíte ale vůbec nic. Druhý říjen byl takovým dnem. Začala jsem s čajem a toustem, přečetla si Timesy a pak se pustila do vyřizování povinností. V půl páté odpoledne mi na seznamu zbývaly už jen dvě věci – naplánovat si trasu svojí cesty po Evropě se zaměstnancem cestovní kanceláře a pak si dojít na běžný rentgen hrudníku. Nebyl čas stihnout oboje, tak jsem si vybrala cestovní kancelář a vydala jsem se po Páté avenue. Když jsem ale přecházela Dvanáctou ulici, najednou jsem zahnula doprava směrem k nemocnici.

Dorazit tam ve tři čtvrtě na pět byl skutečně inspirovaný čin. Byl pátek odpoledne a všichni odtamtud chtěli do pěti vypadnout. Poprvé jsem nečekala a brzy jsem už seděla v maličké místnosti podobné skříni se zdravotní sestrou, stejnou ženou, která mě snímkovala už několik let. Není jisté, jestli i ona poznala mě; pro ni jsem jenom další hrudník, zatímco ona je pro mě slovanská princezna. Po zrentgenování jsem se vrátila do své skříně, abych tam počkala, až mi řekne, že se můžu obléct. Místo toho se vrátila a řekla: „Musíme udělat ještě jeden snímek. Nebojte se.“

Její slova, že se nemám bát, byla znepokojivá. Po druhém rentgenu mi řekla, abych se oblékla. Ve stínech její tváře jsem zahlédla cosi neblahého. Prošel jí studený vítr, a místo abychom stály metr od sebe, bylo to, jako bychom stály každá na jedné straně propasti.

Ta propast byla v mém břiše. Byla studená a šedá a věděla, že se tam moje mysl nemá toulat. Ale moje ego řvalo ty nejhorší scénáře.

Óm mani padmé húm.

Stalo se vám někdy, že jste uvízli na hranici mezi vírou a strachem a čekali na doktora, až se vrátí a řekne vám, co už víte, ale nedokážete to pochopit? Rentgenoložka našla tmavou skvrnu na mých plicích. Jak řekl Vladimír v Čekání na Godota: „Od včera se tu věci změnily.“

Během několika následujících dní mi zkontrolovali každou část těla: mozek, kosti, krev. Nenašel se žádný důkaz o rakovině, přesto mi ale byla doporučena operace. Na doporučení kamaráda jsem šla k jednomu špičkovému odborníkovi. Ten mi věcně popsal padesáticentimetrovou jizvu, šestiměsíční rekonvalescenci, možnost úmrtí. Zírala jsem na jeho ruce. Nedokázala jsem si je představit ve svém těle. Moje tělo se naopak od něj instinktivně odtahovalo. Nedůvěřovala jsem mu.

Trvalo čtyři týdny, než jsem sehnala lékaře, který mi řekl jiné stanovisko. Nebyl na žádné doporučení; byla to prostě záležitost načasování. Potřebovala jsem s někým promluvit, a když jsem zavolala do nemocnice, byl jediný k dispozici. Šťastná volba. Popsal mi zcela odlišný postup – tři jizvy o velikosti jeden a půl centimetru, šestitýdenní rekonvalescenci a optimistickou prognózu. Jeho dlouhé, jemné prsty se třepotaly ve vzduchu, když mluvil, téměř se vznášely a předávaly mi poselství o citlivosti. Z mojí vnitřní svatyně přicházelo sdělení, že moje tělo je otevřené, uvolněné. Důvěřovala jsem mu. Tak jsme se domluvili na termínu operace.

Operační sál je temné místo. Anestezie je vlastně něco jako šamanský trans, který nás přenáší do prostoru mimo čas, dokud není práce hotová a my se nevrátíme zpátky do světa, který známe.

Jednotka intenzivní péče je oproti tomu světlé místo. Z temnoty do světla. Muži a ženy v zeleném a bílém se pomalými pohyby strkají mezi pacienty, přístroji, kapačkami. Ošetřovatelka Kathy mi pustila můj walkman. Súfijská transová hudba mi vířila v uších. Kathy mi podala plastovou trubičku s drobnou žlutou kuličkou uvnitř a řekla mi, abych do ní dýchala. Kdybych dokázala dostat kuličku do určité výšky, dovolili by mi opustit jednotku intenzivní péče. Než jsem měla možnost dokázat svou šikovnost, shluklo se kolem mého lůžka několik sester a doktor. Jedna mi měřila pulz, zatímco ostatní zírali na přístroj za mojí hlavou. Vypadali ustaraně. Zeptala jsem se Kathy: „Co se děje?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Souvislosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Obsah

Obálka

Titulní strana

Tiráž/Copyright

Předmluva

Poděkování

Prolog

Křižujeme prázdnotou

Stopování vnitřní pravdy

Cesta kořene

Draci dštící oheň

Šifonový muž

Všechno, nebo nic

Uvězněné světlo

Tanec v temnotě

Tři meče

Krkavec

Queenie

Černé peří

Temné světlo duše

Jestli nechodíš v černé,tak mi už nevolej

Tanec v temnotě

Černá je tam na konci

Pomalu tančím s chaosem

Všechno se otřáslo

A rytmus vstupuje dovnitř

V rytmu

Ztrácím rytmus

Blues chaosu

Rozluštění kódu

Spřádání sítě

Bertin rytmus

Tanec v černé díře

Osamělá hvězda

Poklid domoviny

Tanec s vlky

Černí motýli

Plodná temnota

Jste jedním

Jediné, co můžu dělat, je tančit

Divocí andělé

Dál pluju po řece

Zastavit svět

Provlékání jehly osudu

Černý paprsek slunce

Tanči, dokud nepadneš

Padající hvězdy

Zdroje informací

Svolení s přetiskem