Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Robin Kermode

Mluvte tak, aby vás druzí poslouchali
7 kroků k sebevědomému a autentickému projevu před publikem

Přeloženo z anglického originálu knihy Robina Kermoda SPEAK SO YOUR AUDIENCE WILL LISTEN, vydaného nakladatelstvím Pendle Publishing, Velká Británie, 2017.
Second Edition
Copyrigh © Robin Kermode 2017
The right of Robin Kermode to be identified as the author of this work has been asserted by him in accordance with the copyright, Designs and Patents Act 1988.
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7006. publikaci

Překlad René Souček
Odpovědná redaktorka Mgr. Olga Tesařová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formá ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 208
První české vydání, Praha 2018
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-271-2168-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-2167-0 (pdf)
ISBN 978-80-247-2906-0 (print)

Pro Sian

O AUTOROVI

Robin Kermode patří k předním evropským koučům v oblasti komunikačních dovedností. Spolupracuje s politiky, manažery, firemními týmy, dobročinnými organizacemi a osobnostmi ze světa médií.

Jako herce ho dobře znají televizní diváci i návštěvníci londýnských divadel. Je oblíbeným konferenciérem a úvodním řečníkem, často také namlouvá komentáře k filmům a televizním pořadům.

Je uznávaným mediálním komentátorem a profesionálním spisovatelem. Svým klientům poskytuje poradenství ohledně struktury a obsahu jejich sdělení.

V roce 2009 založil vlastní konzultační a koučinkovou společnost Zone 2.

Robin se narodil v Lancashiru a žije v Londýně.

zone2.co.uk

Robin je vtipný a okouzlující profesionál.

Francois Curiel, předseda Christie's Europe

Zaujme, pobaví a poskytne spoustu praktických rad.

Simon Buirski, společník a jednatel, Lancor

Jeden z nejlepších řečníků, jakého jsem kdy slyšel.

Tracey Morgan, personální ředitel Bank of America

Osobní, soustředěný a pozoruhodně efektivní.

Juliet Wedderburnová, výkonná ředitelka PWM Deutsche Bank London

Robin má dokonalou schopnost velmi rychlé empatie.

Nigel Sullivan, personální ředitel skupiny, Talk Tal plc.

Chcete-li někoho, kdo ovlivní vaše podnikání, tak zavolejte Robinovi.

Rupert Keane, generální ředitel Emap Insight

Robin má skvělou schopnost mluvit s každým jednotlivě, a to i ve větší skupině.

David James, ředitel L&D UK, The Walt Disney Company

Robinovo školení bylo vtipné, osobní a mělo dlouhotrvající efekt.

Pierre Lever, generální ředitel Planet Retail

Robin je váš člověk, pokud stejně jako já věříte, že nejde jen o to, co říkáte, ale i jak to říkáte.

Stephen J. Mills, předseda Schroder Investment Management, Švýcarsko

Pro každého, kdo chce dostat svou komunikaci na vyšší úroveň.

Martyn Dawes, zakladatel Coffee Nation

Praktické rady a nástroje i pro toho nejnervóznějšího ambiciózního moderátora.

Mike Hind, ředitel komunikace CAP

Robin dává mému týmu sebevědomí založené na individuálních stylech jeho členů, a to s překvapivě rychlými výsledky.

Rob Keve, generální ředitel Finback

Už si nepamatuji, kdy jsem se naposledy naučil tolik užitečného tak rychle.

Andy Atkins, výkonný ředitel Friends of the Earth

ÚVOD

Když mi bylo asi dvacet, požádali mě, abych měl proslov na svatbě mého kamaráda. Byl jsem z toho úplně vedle.

Vůbec jsem nechápal, co se to se mnou děje, vždyť jsem herec a jsem zvyklý stát před publikem. Ale došlo mi, že při slavnostním proslovu budu mluvit svými slovy a sám za sebe, ne za nějakou postavu ze hry, která jen přeříkává slova autora. Když se mi to nepovede, tak na špalku bude ležet moje hlava, a proto se mi ten nápad vůbec nelíbil.

Od té doby jsem se začal zajímat, proč má na naše emoce takový vliv, když máme mluvit na veřejnosti.

Většinou jsme uvolnění a sebevědomí, když jsme se svými přáteli nebo rodinou. Těm klidně o něčem vyprávíme nebo dokážeme dát k dobru nějaký vtip. Pokud nás však někdo vytáhne na pódium a požádá, abychom vyprávěli nějaký příběh nebo vtip, cítíme se úplně jinak.

Když máme mluvit před publikem, nasadíme si často ochrannou masku a změní se nám hlas. Proč nedokážeme být sami sebou, když pronášíme nějakou řeč?

Proč se nám jeden den daří propojit se s publikem, ale ten další už ne?

Jak si nejlépe sestavit proslov a jak si připravit poznámky? A jak zvládnout nervozitu?

V této knize se podíváme na všechny aspekty mluvené komunikace, od její struktury až po přednes.

Naučíme se rozpoznat jemnou hranici mezi sebevědomím a arogancí a začneme se zbavovat své ochranné masky. Naučíme se, jak být v dynamickém pohybu, ale přitom působit otevřeně a uvolněně.

Naučíme se mluvit s publikem tak, abychom se s lidmi v něm propojili, a to přirozeně a při každém našem projevu.

V ideálním případě se nám podaří konverzačním stylem předat skutečně silné sdělení. Co ale opravdu nechceme, je předat silné sdělení příliš vehementně, protože pak budeme na lidi působit vychytrale nebo nepřirozeně. Nechceme však předávat ani slabé sdělení příliš nevýrazně, protože to se rychle vytratí jak pára nad hrncem.

Pokud se vám z toho trochu točí hlava, zachovejte klid. Sebevědomým a přirozeným řečníkem se můžete stát pomocí sedmi jednoduchých kroků. Na konci každé kapitoly najdete konkrétní cvičení, s nimiž vše natrénujete.

Tato kniha může změnit způsob, jakým mluvíte se všemi lidmi, a to nejen při práci, ale i v osobním životě. Je to kniha pro každého, kdo chce předat nějaké sdělení, vyprávět příběh nebo mluvit s jinou lidskou bytostí.

Ať už jste generální ředitel, který mluví k akcionářům, manažerka motivující svůj tým, podnikatel, který rozjíždí nový byznys, ředitelka mluvící k žákům, charitativní pracovník, který žádá o příspěvek, nebo rodič pronášející přípitek na svatbě své dcery, tato kniha vám pomůže stát se sebevědomým a přirozeným řečníkem.

A já věřím, že si takovou zkušenost dokážete užít.

V první části se zaměříme na vás, tedy na vaši nervozitu, sebevědomí, propojení s publikem, hlas a řeč těla.

V druhé části se zaměříme na vaši schopnost mluvit, tzn. na všechny aspekty struktury i produkce vašeho mluveného projevu, tón hlasu a přednes.

Část první
Vy

1
NERVOZITA

Před více než dvěma tisíci lety trápila mladého Cicerona obrovská nervozita. Tehdy si napsal: „Vždycky, když začnu mluvit, jsem strašně nervózní. Při každé své řeči mám pocit, že jsem podroben posuzování nejen mých schopností, ale také mého charakteru a cti. Mám obavu, že buď slibuji více, než dokážu splnit, což poukazuje na moji naprostou nezodpovědnost, nebo naopak méně, což naznačuje můj zlý úmysl a lhostejnost.“

Později se tento muž učil u profesorů akademie i divadelních herců a stal se jedním z největších římských řečníků.

Zato třetí americký prezident Thomas Jefferson by měl dnes se svým zvolením velké problémy, protože nebyl člověkem zrozeným pro epochu televize. Měl totiž velmi vysoký hlas a šišlal, a to by v dnešní zkratkovité kultuře nefungovalo. Není divu, že mu bylo mluvení před veřejností z duše protivné. Veřejné proslovy nenáviděl natolik, že i svou Zprávu o stavu Unie posílal jako dopis a odmítal se postavit před Kongres, aby pronesl tuto řeč osobně.

Britský ministerský předseda Benjamin Disraeli byl zdatným mistrem slova, ale jeho první proslovy byly katastrofální. Čtyřikrát neuspěl ve volbách, a to kandidoval za tři různé strany. Nakonec se mu podařilo najít si svůj politický vyjadřovací styl, ale nějakou dobu mu to trvalo.

Mnoho skvělých řečníků mělo na začátku své kariéry velké problémy s mluvením na veřejnosti. Rozhodně se nenarodili se sebevědomím a charizmatem, které si s nimi spojujeme dnes.

Postupně zlepšovali své dovednosti, nebáli se občas zariskovat a pokračovali na cestě k řečnickému mistrovství.

Udělejme tedy pár krůčků na této cestě i my, protože, jak řekl dramatik Neil Simon: „Kdyby se Michelangelo bál rizika, nevymaloval by strop Sixtinské kaple, ale její podlahu.“

Dnes je schopnost dobře mluvit skutečně velmi důležitá. Všichni musíme umět dobře mluvit k lidem, kterým něco prodáváme nebo které chceme motivovat. Někteří z nás tak činí před veřejností na jevišti světa, jiní třeba v zasedacích místnostech firem nebo na rodinných oslavách, ale všichni musíme umět komunikovat. Pojďme se tedy naučit být řečníky, kteří si věří a působí přirozeně.

A já vám slibuji, že to lze a že to není nijak zvlášť obtížné.

Ještě než se vůbec postavíme na pódium, abychom pronesli svou řeč, musí mnozí z nás překonat svou osobní nejistotu a nízké sebevědomí.

Někteří lidé mají pochybnosti o svém zevnějšku. Bojí se, že jsou moc staří, mladí, tlustí nebo hubení. Nelíbí se jim jejich vlasy, nos nebo zuby a mají dojem, že když se postaví před publikum, jsou všechny jejich nedostatky mnohem viditelnější.

John Wilkes, který se velmi zasloužil o svobodu tisku, rozhodně nebyl moc pohledný chlapík, ale mluvil s velkým nadšením. Prohlásil dokonce: „Dokážu kohokoli přemluvit během dvaceti vteřin.“ Jeho obecenstvo ho brzy přestalo posuzovat podle vzhledu a začalo poslouchat jeho slova, protože se vyrovnal s tím, jak vypadá.

Mnozí z nejkrásnějších lidí, s nimiž jsem se setkal, jistě nesplňují klasický ideál krásy. Ale vyzařuje z nich krása skutečná. Tito lidé často mají hluboko ve svých očích jakousi jiskru. A když někoho takového potkáte, zaujme vás především síla jeho ducha.

Je dobré si připomenout i to, že mnozí lidé v publiku také zrovna nemilují svou tvář nebo tělo a neposuzují vás tedy zdaleka tak přísně, jak si myslíte.

Hrál jsem kdysi hlavní roli v jedné hře v Londýně, kde jsem musel být pět minut na konci prvního dějství nahý. Ano, opravdu úplně nahý! Byl jsem pochopitelně hrozně nervózní, že tam mám stát, jak mě Pán Bůh stvořil, a mnoho lidí z publika si určitě v duchu říkalo: „Ještě, že to nemusím dělat já!“ A víte, co se stalo? Po několika vteřinách – přestože jsem tam stál nahý – začali diváci poslouchat, co jsem říkal.

Po této zkušenosti už mě mluvení na veřejnosti přestalo děsit. Nejsem si jistý, zda bych podobně drastickou metodu doporučil i vám, ale když se naučíme dobře strukturovat svůj projev a předneseme ho energicky, jasně a lidsky, tak nás publikum rychle přestane posuzovat a začne poslouchat to, co říkáme.

Ale i když překonáme pochyby o svém zevnějšku a víme, že náš projev má dobrou strukturu, musí se většina z nás postavit největšímu postrachu každého řečníka, kterým je nervozita.

JAK ZVLÁDAT NERVOZITU

Takže tady vás máme, jak stojíte před skupinou lidí. Začínáte se třást, je vám špatně, nemůžete si vzpomenout na jediné slovo, v ústech máte sucho, nemůžete ani polknout a hlasivky přestávají fungovat. Nic moc, co?

Proč se to vše děje?

Když jsme žili v jeskyních a báli se útoků dravé zvěře, naše těla vysílala poplašné zprávy po nervových dráhách do nejstarší části našeho mozku označované jako amygdala. Říká se tomu reakce „útoč, nebo uteč“.

Mozek často nedokáže posoudit závažnost nebezpečí a na strach může reagovat nepřiměřeně. Ať už po nás jde tyranosaurus nebo na nás kouká padesát kolegů z práce, vysílá náš mozek signály po těchto prastarých nervových drahách. Tyto signály (jde o sedm reakcí typu „útoč, nebo uteč“) nám říkají, zda se máme pustit do boje, nebo raději vzít nohy na ramena. Asi se nebudeme chtít prát s lidmi z publika a nebudeme se snažit před nimi ani utéct, ale mozek stejně pořád tyto prastaré signály vysílá. A právě tyto signály mohou za to, že podléháme nervozitě tak, jak to všichni dobře známe.

Podívejme se na těchto sedm reakcí:

1.Jakmile se objeví životu nebezpečné riziko, mozek sníží význam svých vlastních funkcí. Útěk je sám o sobě mnohem důležitější než přemýšlení o útěku. Mozek tedy vyšle do srdce signál pro zvýšení průtoku krve, aby krevní oběh zajistil rychlejší zásobování rukou a nohou kyslíkem a adrenalinem a mohli jsme se lépe prát nebo rychleji utíkat.

Pokud tedy nohy a ruce odčerpávají víc krve, musí jí být někde méně.

A méně je jí v mozku. To se někdy projeví tak, že zapomínáme slova nebo v horším případě dokonce omdlíme!

Lidé, kteří dokázali provést hrdinské činy v nebezpečných situacích, pak často říkají: „Moc si z toho nepamatuju, mám to všechno rozmazané.“

2.Potom je poslána zpráva do plic. Pro boj nebo běh budeme potřebovat víc kyslíku, takže je třeba zvýšit dechovou frekvenci. Při normální řeči však nedokážeme tento dodatečný kyslík spotřebovat, proto můžeme supět a pociťovat závrať.

3.Mozek také vysílá adrenalin do našich očí, abychom dokázali najít únikovou cestu. Často můžeme vidět, jak oči řečníka divoce těkají po místnosti nebo vypadají vyděšeně. Může dojít i k jevu, který známe u dětí, když si říkají: „Když nevidím tyranosaura já, tak tyranosaurus nevidí mě.“ I když je rozumné vyhýbat se očnímu kontaktu s agresivním tyranosaurem, neměli bychom svému podvědomí dovolit, aby nás vyhánělo z dosahu publika.

4.Protože existuje malá naděje, že nás tyranosaurus nevidí, vypne mozek i naše hlasivky, aby nás neprozradily. Takže teď nemůžeme ani mluvit. Podobá se to efektu tichého výkřiku ze snu, kdy křičíte, ale nevydáte při tom ani hlásku.

5.Při běhu se nechceme zalykat vlastními slinami, a mozek proto vypíná také produkci slin. Proto máme často sucho v krku a suché rty.

6.Mozek rovněž vysílá signál, aby tělo stáhlo krev z oblasti žaludku, protože teď není čas trávit potravu. Krev je potřeba napumpovat do svalů, aby podávaly maximální výkon. To může vést k menší nevolnosti, což není dobrá zpráva pro řečníky, kteří se chystají přednést svou řeč po večeři.

7.Stojíte před publikem, tělo je plně v režimu „útoč, nebo uteč“ a mozek vysílá prastaré chemické signály, kterými se snaží přimět tělo k běhu. Vy však máte pronést svou řeč a utéct prostě nemůžete. Jenže svaly jsou plné kyslíku a adrenalinu a nevydrží v klidu už ani vteřinu. Nakonec se „rozběhnou“ samy od sebe.

Jde o fyziologickou reakci, která způsobí třes. Není to proto, že bychom byli slabí nebo vzbuzovali soucit. Jsme jenom lidé, a proto jako lidé (a jako každý živý tvor) reagujeme na pociťovanou hrozbu: pustíme se do boje, nebo utečeme.

Jako řečníci se musíme naučit vyrovnat se s těmito reakcemi. Musíme se naučit využít všechen ten adrenalin jako svou výhodu.

Dale Carnegie říká, že „strach existuje jenom v hlavě“. To zní logicky. Ale když máme strach, tak musíme čelit těmto sedmi tělesným reakcím.

Za chvíli vám doporučím několik cvičení, která vám pomohou tyto reakce zvládat.

Nejdřív se však podívejme na nejobvyklejší strachy, které souvisí s naším proslovem před veřejností.

JAK ZVLÁDAT RŮZNÉ STRACHY

Když si odmyslíme každodenní běžné stresory, obvykle na nás doléhají také tísnivé obavy z nadcházejícího proslovu.

Existují dva druhy strachu:

•vnitřní strachy – jak reagujeme my osobně,

•vnější strachy – jsou způsobené okolnostmi, které jsou mimo naši kontrolu.

Mezi pět nejběžnějších vnitřních strachů patří:

1. Strach, že zapomeneme text

Zapomenutí textu nebo scénáře se samozřejmě obávají mnozí profesionální řečníci, herci a zpěváci. Když však máte nějakou prezentaci, tak vaše publikum stejně neví, co přesně jste chtěli říct. Pokud tedy nějaký text zapomenete nebo se odchýlíte od scénáře, tak si toho zřejmě nikdo ani nevšimne.

2. Strach, že nás budou posuzovat

Často se domníváme, že nás lidé v publiku neúprosně pozorují a posuzují. A my pak trávíme spoustu času v obavách, co si o nás myslí. Každý z nich však má spoustu svých starostí, které se mu honí hlavou. Často se „naladí na váš kanál“ a poslouchá vás, ale vzápětí se zase přeladí na kanál svých každodenních starostí. Obvykle si jen málokdo všimne, že jste na chvíli zčervenali nebo že se vám pár vteřin klepala ruka.

3. Strach z velkého publika

Jednou mi nějaký klient řekl: „Malá skupina je v pohodě, protože vidím lidem do očí. Když ale nerozeznám ani jednotlivé tváře, tak mám pocit, že jsem před popravčí četou.“

Často se svých klientů ptám, od jakého počtu lidí se jim velikost publika zdá být zdrcující. Je to 5 lidí? 10? 20? 50? 100? Nebo 500?

Pro většinu lidí jde o takový počet lidí, kdy už přestávají rozeznávat jednotlivce a publikum se slévá v jeden celek.

Pokud je lidí v publiku méně než toto kritické množství a vidíme jejich oči a tváře, tak dokážeme rozpoznat, zda se jim naše řeč líbí, nebo je tomu naopak. V případě větší skupiny však máme tendenci považovat publikum za jednu velkou masu (jednoho obřího tyranosaura), a proto chceme utéct do jeskyně. Měli bychom si stále uvědomovat, že každé publikum se skládá z jednotlivých lidí.

4. Strach z panikaření

Lidé si často říkají: „Posledně se mi ta řeč moc nepovedla, takže dneska to musí být ještě horší.“ Jenže dnes není včera. Jak řekl Lewis Carol: „Nemůžu se vrátit do včerejška, protože tam jsem byl jiným člověkem.“

Když se vám posledně třeba moc nedařilo, mohlo to mít své zvláštní důvody. Nebylo dost času na přípravu, zklamala technika nebo jste se zrovna necítili moc dobře. Tyto a mnohé další faktory mohly mít zásadní vliv na to, jak publikum vaši řeč vnímalo.

V této knize se budeme snažit předvídat všechny možné problémy tak, aby vám při vašem dalším vystoupení vše plynulo jako po másle.

5. Strach z nervózního vystupování

Někteří lidé se bojí nejen toho, že budou nervózní, ale také toho, že na nich nervozita bude viditelná. „Když lidé uvidí, jak se třesu, tak poznají, že jsem nervózní, a to mě znervózní ještě víc. Je to začarovaný kruh.“ Nebojte se, na konci této kapitoly jsou cvičení, která vám s tímto konkrétním problémem pomohou.

Pak tu máme vnější strachy. Následujících pět patří mezi ty nejběžnější:

1.Důležitost výsledku projevu

2.Velikost a složení publika

3.Místo

Přednášíte někde, kde to znáte, např. v zasedací místnosti vaší firmy, nebo v neznámém konferenčním centru?

4.Reakce publika

Když vidíme někoho zívat, myslíme si, že je to nuda pro všechny. Jenže dotyčný může zívat jen proto, že šel den předtím pozdě spát.

5.Něco se nečekaně pokazí

Snímky prezentace nefungují, chybí mikrofon nebo je tma a vy nepřečtete své poznámky atd.

Je zcela normální, že nás tyto strachy přepadají a že jsme před svou řečí trochu nervózní. Profesionální umělci prožívají to samé.

Jde jen o to, aby nás nervozita a strach úplně neparalyzovaly. Všichni jsme už viděli řečníky, kteří drželi papír s poznámkami a třásly se jim ruce. Aby se třesu zbavili, často se raději pevně drželi řečnického pultu. Sám vím, jaké to je. Všichni to známe.

Jen klid, pomoc se blíží!

NEJLEPŠÍ TIP DNE

Nikdo nechce pronášet řeč a přitom se třást jako osika. Jak to lze zarazit a zabránit tomu, aby nás nervozita naprosto ovládla? Na to je velmi jednoduchá odpověď. Mnohem jednodušší, než si dokážete představit. Je téměř nemožné se třást, pokud sevřeme stehenní nebo hýžďové svaly!

Dělejte to stejně jako já, skutečně to funguje.

Samozřejmě tím nemyslím, abyste svaly drželi rukama, musíte zatnout svaly samotné. Máte můj slib, že se přestanete třást.

Proč je zatnutí hýžďových nebo stehenních svalů tak účinné? Abychom mohli na tuto otázku odpovědět, vraťme se opět k prastaré reakci „útoč, nebo uteč“.

Mozek vysílá do našich končetin signály vyzývající k běhu. My však stojíme na pódiu, chystáme se začít svou řeč a nemůžeme utéct, ani kdybychom stokrát chtěli. Kyslík a adrenalin ve svalech nohou a rukou nakonec ovládnou naši sebekontrolu a svaly se dají do pohybu. Už prostě nedokážou nadále ignorovat signály z mozku a začneme se třást. My se pokoušíme udržet své svaly v klidu, ale ty se naopak snaží pokračovat v pohybu. A čím víc se snažíme jejich třes zastavit, tím silněji se třesou.

Pokud zatneme hýždě nebo stehna, zareagujeme tím na chemické signály, které požadují stažení těchto velkých svalových skupin. Důsledkem toho je, že si tělo „myslí“, že je v pohybu, a přestane produkovat adrenalin. A my se jakoby zázrakem přestaneme třást.

Čím víc svaly stahujeme, tím víc také tlačíme krev zpátky do mozku. Protože jsme v režimu „útoč, nebo uteč“, odklání mozek tok většiny krve do důležitých svalů na nohou a rukou. Jakmile však svaly zatneme, dojde ke stažení žil a přesměrování toku krve zpátky do mozku. Tím zmenšíme i pravděpodobnost, že budeme mít závrať nebo že budeme zapomínat text.

Zatnutím hýždí a stehen odstraníme i napětí, které jsme mohli vnímat v oblasti hrudníku a hrdla. To jsou místa, která bývají u většiny řečníků stažená. Pokud soustředíme všechno napětí do velkých svalových skupin na hýždích a stehnech, uvolníme tím oblast hrudníku a hrdla, a to nám pomůže uvolnit náš hlas. Zatnutí hýždí má pro nás ještě další přínos. Spíš tedy vedlejší efekt. Takovým „posilováním“ postupně získáte velmi pevné pozadí… ale to nechám raději na vás!

V této knize se budeme zabývat mnoha dalšími způsoby, jak se zbavit nervozity, ale zde jsou tři úvodní myšlenky pro naše vítězné tažení proti nervozitě před projevem:

1. Musíte vědět, jak svou řeč zahájíte.

Když přesně víte, jaká bude vaše první věta, a nahlas jste si ji natrénovali, budete před začátkem své řeči méně nervózní. A když dobře začnete, budete si víc věřit i při jejím pokračování.

V kapitole 6 (Struktura) se podíváme na různé způsoby, jak začít řeč, a naučíme se získat pozornost publika hned od začátku.

2. Musíte vědět, jak při řeči budete stát.

V kapitole 5 (Řeč těla) se podíváme na to, jak můžete během své řeči stát.

A jako vždy, když jde o projev před publikem, existuje mnoho způsobů a stylů, jak lze řeč pronášet. Mezi nimi se najde ten pravý i pro vás. Způsob a styl, při němž se budete dobře cítit i dobře vypadat.

Jakmile najdete postoj, který vám vyhovuje, a jakmile zjistíte, co máte dělat s rukama a jak máte držet své poznámky, velká část vaší nervozity přirozeně zmizí.

3. Musíte vědět, jak řeč zakončíte.

Když budete přesně vědět, jak svou řeč zakončíte, získáte ještě větší sebevědomí, protože si budete jistí, že nevyšumí jen tak do prázdna. Dopředu si promyslíte, co přesně na konci řeknete, takže i když se samotná řeč třeba ideálně nepovede, vy budete vědět, že ji dobře a zřetelně zakončíte. Více si o tom povíme v kapitole 6 (Struktura).

Zatím se podívejme na čtyři cvičení pro zvládnutí nervozity:

CVIČENÍ 1

Tlačte do zdi

Zaujměte běžný postoj a řekněte si nahlas tuto dětskou říkanku:

Jede, jede mašinka,

kouří se jí z komínka.

Pan průvodčí za rohem

maže chleba tvarohem.

Nyní se postavte čelem ke zdi. Opřete se dlaněmi o zeď ve výši ramen a několik vteřin tlačte opravdu silně do zdi, jako byste ji chtěli odtlačit několik metrů od sebe. (Předtím si samozřejmě ověřte, že to není nějaká tenká zeď, za kterou je prázdný prostor!)

Jde o skvělé cvičení pro uvolnění napětí v horní části hrudníku. Uvolňuje hlas a veškeré nervové napětí.

Jakmile přestanete tlačit do zdi, postavte se normálně a zkuste si znovu říct nahlas říkanku Jede, jede mašinka. Všimněte si, jak je nyní vaše tělo uvolněné a jak otevřeně zní váš hlas.

CVIČENÍ 2

Tlačte dlaně proti sobě

Posaďte se rovně na židli.

Dejte dlaně k sobě, jako kdybyste se chtěli modlit. Zkontrolujte, že máte předloktí rovnoběžně se zemí. Nadechněte se nosem a na několik vteřin zadržte dech.

Nyní tlačte dlaně co největší silou proti sobě a vytlačte vzduch z plic přes ústa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mluvte tak, aby vás druzí poslouchali.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.