Petr Šabach Máslem dolů

NAKLADATELSTVÍ PASEKA

PRAHA

LITOMYŠL

2012

Copyright © Petr Šabach, 2012

ISBN 978-80-7432-227-3 (ePub)

ISBN 978-80-7432-226-6 (mobi)

Některé skvrny nelze odstranit bez porušení podstaty látky.

B. HRABAL

■ Tohle si pamatuju přesně… Když to Muhammad Atta napral s Boeingem 767 do severní věže Světovýho obchodního centra, byli sme já a prezident Bush mladší začtený do pohádek. Já do Žabákovejch dobrodružství Kennetha Grahama, von do Velmi hladový žížaly Erica Carlea. Já ve svým krámku, kterýmu říkám antikvariát, von ve škole ve floridský Sarasotě, kde předčítal dětem. Stojím a říkám si: „Fajn, žabák se bude Míšovi určitě moc líbit…“ a vtom se do krámu vřítí Evžen, můj přítel a domácí v jednom. Vletí ke mně jen v nějakým tričku a spodkách a huláká: „Ty vole - a je to tady! Válka!!!“ a já se jen krátce zasměju, protože vím, že Evžen má právě dneska svý šedesátý narozeniny, a v momentě, kdy se ho chystám zeptat, kde se stačil tak brzo zřídit, na mě zakřičí, ať nečumím a pustím si televizi, a to už si říkám, že tady asi něco nehraje, a du a pokouším se zprovoznit ten mrňavej tranzistorovej krám, co sem si jednou koupil ve vietnamský tržnici. Evžen vedle mě poskakuje, třese se po celým těle a netrpělivě rve za anténku televizky s úhlopříčkou ne větší než deset centimetrů. Sedám na balík s knihama a s votevřenou hubou zírám, jak se v New Yorku kouří z nějakýho mrakodrapu, a Evžen se vedle mě chytá za hlavu a volá: „Ty vole! Tohle je válka! Normální válka! Napadli Ameriku…!“ Jenže já pořád nevím kdo. Rusové? A tak se otočím na Evžena a říkám: „Rusové?!“ a von, aniž by se na mě podíval, tak volá: „Hovno! Arabáci! Ty svině arabský začaly válku…!“ Teprve po nějakým čase sem schopnej vnímat hlas komentátora, kterej se snaží nám k těm vobrázkům, co na ně zíráme, něco říct. Cejtím, jak se mi rozklepaly kolena, protože mě jako první napadne, že sem měl jít odpoledne za Míšou a číst si s ním a že už k tomu možná ani nedojde, protože je válka. Zvoní telefon a volá mi dcera Julie, jestli už vím o tom, že Amerika byla napadená, a já se jí ptám, co Míša a jestli je v pořádku, a vona nechápe, proč by neměl bejt. Říkám jí, ať ho pozdravuje a že se u něj určitě zastavím, a pak zas zíráme s Evženem na tu televizi, kde furt a dokola opakujou ty strašidelný záběry.

„Myslíš, že to znamená fakt válku?!“ ptám se Evžena.

„To záleží na tom, jak odpovědí naši…“ pronese dutě a to, že použije slovo „naši“, je u něj normální, protože Evžen byl a je ten největší amerikanofil, s kterým byste se mohli v Čechách potkat. Sedíme tam spolu zdrceně u tý televize až do doby, než si uvědomím, že bych měl jít, a tak se s Evženem loučím a ptám se ho, jestli ta jeho oslava šedesátin bude nebo ne, když se stalo tohle, a von na to, že bude, že možná, že bude poslední, a já, když du pak za Míšou a celou cestu přemejšlím, kdo napsal báseň vo tom, že na kraji lesa viděl dvě růže stát, a že pojď a půjdem si je utrhat, možná, že sou to poslední, ale nejsem si jistej ani tím, jestli si to pamatuju dobře, a jak se znám, tak spíš ne. No a s tímhle v hlavě kráčím na tramvaj a jedu za Míšou, s kterým si budeme až do večera číst Žabákova dobrodružství.

Večer se scházíme kolem osmý. Teda já přicházím až kolem osmý, ostatní tady už sou. Televize nad výčepem omílá furt dokola ty záběry, co sme pozorovali s Evženem odpoledne, to, jak ty Boeingy narážej do obou věží, a je to děsivý, ale nikdo z nás z toho není schopnej spustit oči. Sedám si k ostatním a blahopřeju Evženovi, ale spíš jen tak, že kejvnu hlavou a předám mu dárek, což je první vydání Eisenhowerovy Invaze do Evropy. Připadá mi to teď dost nevhodný, dávat mu něco podobnýho v situaci, v jaký sme se ocitli, ale já to pro něj měl v krámě připravený už tejden, a to sem nemoh vědět, jak se věci kolem nás vyvrběj. Toho Eisenhowera sem mu daroval proto, protože Evžen nečte nic jinýho než militaria a jeho specializací je druhá světová válka a zejména generál Patton. Válka mýma očima je Evženova bible, a ne že bych se v podobný literatuře vůbec neorientoval, dyť sem knihovník, ale je fakt, že co se týče třeba toho Pattona, tak Evžen o něm ví na rozdíl ode mě prakticky všechno, včetně toho, jaký ráže byly revolvery, co furt tahal za pasem. Tohle já vědět nepotřebuju. Na to sem asi míň byronovská, míň romantická a rozhodně míň titánská figura než můj přítel Evžen, kterej tu teď sedí v čele ve svý vojenský bundě model M65 vzor Regiment, která mu propůjčuje prýmky přirozenýho vůdce. Mám pocit, že si všichni částečně oddychli, že to, co se stalo v New Yorku, byl jen nějakej teroristickej čin a že to nebyla akce pravidelný armády, což by mohli bejt jen Rusové.

Sedíme tu a jeden mluví přes druhýho a sem tam zaslechnu jen „arabáci“ nebo „kurvy“ a mám chvílema pocit, jestli sem se náhodou nevocit v rukopise knížky Výlet pana Broučka, tentokrát mezi teroristy, a představuju si kapitolu Pan Brouček přestupuje na islám, a do toho mi doktor Palindrom, kterýho tu nikdo neposlouchá, řve do ucha: „Můžou si za to sami! To na sebe přivolali sami…! To je samej Rambo a Rocky…!“ a můj pocit s tím panem Broučkem zesiluje natolik, že za chvíli radši odcházím. Tyhle narozeniny se nepovedly.

■ Útok na Ameriku změnil téma debat, který sme v Tichu vedli, na několik dní, možná tejdnů, a pak se zase všechno vrátilo do normálních kolejí. Jenom na Evženovi bylo vidět, že celou věc bere jako atak na svou osobu zahalenou do vojenský bundy model M65 vzor Regiment. Sedíme s Evženem a já mu právě říkám, co sem zjistil a že mám pocit, že celej můj život tak trochu připomíná let Apolla třináct, a že sem sice hlavního cíle nedosáh, nicméně nějaký dílčí úspěchy v podobě vedlejších produktů tu jistě sou, a to především v osobě mýho vnuka Míši, ale je evidentní, že mě Evžen moc neposlouchá a špicuje uši k vedlejšímu stolu, kde nějakej pan chytrej, kterýho sem neznal ani od vidění, vypráví ostatním něco o Světovým obchodním centru.

„Posloucháš mě vůbec?! Říkám ti tu myšlenky, na který čekala filosofie přes dva a půl tisíce let, tak mi do háje věnuj aspoň trochu pozornosti…!“ Evžen soustředěně hledí ke stolu, od kterýho se ozývá: „Nevěřte tomu! Takhle by takový baráky nikdy nemohly spadnout…!“

„Já tě poslouchám…“ říká nepřítomně.

„Je to pár dní, Evžene, co sem v krabicích pátral po Portrétu umělce jako štěněte. Zaboha sem ho nemoh najít. A to mám přitom sémantickou paměť! Já tu knihu úplně vidím před očima. Já můžu krok za krokem sledovat celej její osud od chvíle, co sem si ji koupil, a najednou je v háji… přehrabuju všechno a není tam. Ale co tam je, to sou Portrét umělce v jinošskejch letech, Portrét starýho muže, Portrét umělce jako starýho muže, všechny ty ostatní portréty mám, ale ten, co potřebuju, tam není…!“

„Je jasný, že tohle provedli Američani sami!“ zvolá od vedlejšího stolu ten chlápek. „To je nad slunce jasnější…! Je veřejným tajemstvím, že sí aj ej měla v budově číslo sedm operační centrum!“

„Já poslouchám…“ opakuje Evžen.

„A tak si říkám,“ snažím se odlákat Evženovu pozornost od toho nešťastníka, „a co když to celý pletu?! Co když je to jinde? Co když sem to dal omylem někam mezi Odvážnýho mladýho muže na létající hrazdě a Muže ve středním věku na létající hrazdě?!“

„Moment! Nezapomeň řeč…“ zvedne Evžen ruku jako nějakej indiánskej náčelník a setrvá v tom gestu až do doby, než zaslechne výraz „řízená demolice“. Teprve pak pokejve spokojeně hlavou, asi jako kdyby někde na zábavě s tombolou zaslech svoje číslo, a začne pomalu a s úsměvem posouvat židli dozadu.

„No, a protože sem tu knížku nenašel, tak sem usoudil, že bude nejlepší se po ní podívat v nějakým antikvariátu, tak co, přinejhorším ji budu mít dvakrát, a teď poslouchej, Evžene…“ tahám ho za šos bundy, „co se seběhlo. Zastavím se v Opletalce, a hned jak tam vlezu, tak ji vidím. Přímo ode dveří. Usebrání jako hrom! Usebrání! Vona tam na mě čekala, než se pro ni vrátím z dálky. Jsme bytostmi dálky, Evžene, jak říká Březina…“ tahám ho oběma rukama zpátky na židli, ale on v tý chvíli už kráčí, takže se ho pouštím. Evžen popadá toho chlapa, beze slova ho vleče ke dveřím a nadlehčuje ho při tom kopanci. Teprve pak ho vyhodí do večerního šera. Celá hospoda to sice pozoruje, ale nikdo ani nehlesne. I Franta působí dojmem, že jediná věc, která ho v tuhle chvíli zajímá, je ta, aby měl dokonale vymytý půllitry.

„Promiň…“ řekne Evžen, když si zase sedá vedle mě, „tohle nesneslo odkladu… Co si vlastně říkal?“ A tak mu teprve potom vypravuju, že jak sem šel z toho antikvariátu a zahnul na Václavák, tak si všimnu svýho zeťáka Roberta, jak si to vykračuje s nějakou štětkou a jak si ji drží majetnicky kolem pasu, a co já teď se svým usebráním. To i tohle tady bylo pro mě přichystaný? Jako ta knížka?!

„Krve by se ve mně nedořezal, Evžene, na první pohled mi bylo jasný jako facka, že tyhle dva se znaj víc než důvěrně…! To poznáš. Poznáš, jak se k sobě maj lidi, který spolu eště nic neměli, a jak ty, co už to maj dávno za sebou. To prostě poznáš. Celej Václavák sem šel opatrně za nima a pak i kus po Národní a eště dál, až k jedný z těch jeho pizzerií, do který spolu zapadli. Jak k tomuhle chudák Julie přišla? A co Míša?!“

Evžen mlčí a pak řekne: „Jakouže knížku?“ a tak mu dál už nic nevypravuju. Už mu neřeknu o tom, že sem od tý doby začal Roberta sledovat, a že jestli vím dneska něco na beton, tak je to to, že Robert Julii zahejbá. Neřek sem mu ani to, že sem za ním zašel a zeptal se ho, co s tím jako hodlá dělat, ani to, jak se přede mnou rozklepal a jak mi přísahal, že toho nechá. Sedíme tenkrát v jednom baru a já poslouchám jeho tklivý řeči, a když se ho ptám, jestli Julii miluje, tak on furt opakuje, že ano, že nejvíc na světě. Mám chuť mu věřit a říkám si, že každej z nás potřebuje v životě nějakou tu druhou šanci, a on má v očích slzy a děkuje mně a omlouvá se a já mu říkám, ať se neomlouvá a že úplně postačí, když se bude chovat tak, aby se omlouvat nemusel.

Ale tohle už sem Evženovi radši neřek. Nemusí vědět všechno. Koneckonců já taky ne.

■ „Je to pokaždý skoro stejný…“ říkám Evženovi, kterej se rozvaluje na židli proti mně, jelikož sedíme v Tichu, což je, jak uznávám, pro hospodu dost zvláštní jméno. „Teda…“ dodávám rychle, „skoro stejný, v některejch detailech se to trochu liší, ale to je fuk. Podstatný na tom je to, že mně je tam přesně tolik, kolik mi je, a všem ostatním je to úplně jedno. Začíná to většinou tak, že u mě někdo zazvoní nebo mi zatelefonuje, možná, že mi příde dopis, tohle já nikdy neudržím v paměti, ten začátek tohodle zkurvenýho snu, prostě najednou je ta situace tady a je jedno, jak začíná. Včera se mnou mluvila někde na úřadě taková milá paní kolem čtyřicítky, co je samej úsměv, a říkala mi: „Nebojte se, to zvládnete…! Dyť na to máte celičký týden!“ A já na to: „Jak, kurva, tejden?! Co si vlastně myslíte?! Že mi stačí jeden tejden na to, abych odmaturoval z němčiny?! Dyť mně už je šedesát a mám vnuka a tátu, co mu bude devadesát! A proč bych měl jít znovu k maturitě?! Tohle musí bejt nějaká ukrutná blbost, ne? Nějaký strašlivý nedorozumění!“ A ta ženská, co se mi octnula ve snu, se furt jen usmívá a opakuje, že to jistě zvládnu a že na to mám přece tejden… „Dyť já mám vysokou školu…“ říkám jí, „obor knihovnictví a vědecké informace na Filosofický fakultě Univerzity Karlovy v Praze… rozumíte mi, madam…?!“ A vona na to, že se prostě našla tahle nesrovnalost někde v mejch papírech a že mi chybí zkouška z němčiny, ale ať si z toho nic nedělám, že je na to celej ten příští tejden…“

Evžen upije piva ze svý malý sklenky, ale jinak neříká nic, tak teda pokračuju: „No, a teď přichází ta nejhorší fáze toho snu. Najednou sem v nějaký tý střední škole s nějakejma skoro dětma. Přišourám se do třídy jak nějakej zbloudilej pedofil, sednu si k jedinýmu volnýmu stolu a vyčkávám, co bude jako dál. Kolem mě si všichni povídaj a smějou se a já jako bych tam pro ně vůbec nebyl. Vzduch, vole…! Já jen sedím a zírám a říkám si: Tak to sem teda zvědavej, co se mnou na tomhle rychlokurzu provedou… Pak se tam najednou objeví učitel, položí přede mě na stůl nějaký snad skripta nebo co, a nepředstavuj si žádný učebnice s veselejma vobrázkama, vole! Pěkně hnusně a pěkně vědecky vypadaj, a hned dva díly najednou. Na jedněch stojí: Němčina I. A na druhejch: Němčina II. Hezky stručně a rovnou k věci… Dantovo peklo… A mně je rázem do breku a von mi něco povídá, ale já mu nerozumím, protože je to nejspíš německy, a já jen tiše naříkám: „Všechno je v prdeli… všechno je to v prdeli…“ protože jak asi tak můžu stihnout za pouhej tejden to, abych rozuměl tomuhle chlapovi před sebou?! Sedím a potím se a koukám se při tom tajně pod stolem, kolik mám na hodinkách, protože musím stihnout návštěvu u táty a voholit ho, rozhlížím se po těch svejch novejch spolužácích, vod kterejch mě dělí pouhejch čtyřicet let a něco, koukám po holkách a nevím, jestli se snad nemám smát nahlas nebo rovnou plakat, když pozoruju, jak na mě vystrkujou z kalhot půlky těch svejch nádhernejch prdelek. Já se tý usměvavý paní z toho snu samozřejmě ptal, co se mnou bude, když tu zkoušku neudělám, a vona na to, že: „V tom případě by všechno přestalo platit,“ a nic víc. Víc ti neřeknou. Nikdy. Ani v jinejch snech. Představuju si, že mně nikdy nedaj penzi a budu muset vrátit i ten posranej diplom, ale nejen diplom - i všechno, co sem až doteď prožil, protože mi to prostě celý ty léta nepatřilo, budu muset vrátit prakticky celej svůj život i s tátou a vnukem Míšou, prostě sakumprdum všechno i s tebou, kámo, i s touhle hospodou, prostě šílený…!“

„Tohle já neznám…“ říká Evžen a z tabáku Casablanca si zručně balí cigáro.

„Nejstrašnější je, že se mi tenhle přiblblej sen zjevuje už takový léta…“ vrtím hlavou.

„Jak to končí?“ huhlá Evžen, protože si zrovna zapaluje.

„No… jak kdy… Včera sem šel s vostatníma domů a voni se domlouvali, jak pudou někam chlastat, a stáli sme na stanici tramvaje a voni v hloučcích všude kolem mě a já ti mezi nima procházím, ale jak neviditelnej. Nikdo mě neregistruje, nikdo mě nezdraví, nic… Ale zas na druhou stranu jim ani není nijak divný, že s nima teď chodím do školy. Koukám po nich a tiše jim závidím, ale co naplat, musím za tátou, jednak abych ho voholil a taky abych mu vypravoval, co je ve světě novýho, i když tohleto, to, co se mi přihodilo teď, mu asi povídat nebudu, protože to je i nad mý chápání, natož na to jeho.“

„A dál?“ ptá se Evžen.

„Dál už není pomalu co vypravovat. Tady někde většinou ten sen končívá. Nikdy vlastně nedojde k tomu, že by se uzavřel.“

„Zajímavý, že já tyhle sny nemám…“ prones Evžen.

„Píše vo tom Freud…“ říkám mu. „Podle něj je jádro pudla v tom, že máš něco, co si myslíš, že ti nepatří.“

„Jako?“ ptá se Evžen.

„Všechno. Maturitu hlavně a pak všechno ostatní.“

„Tohle já fakt nemám…“ říká rozhodně Evžen.

„Taky nemůžeš mít. Protože nemáš maturitu, vole…!“ odpovídám mu. Což je fakt, protože můj přítel Evžen sice studoval Akademii výtvarných umění, ale od maturity mu byla udělena dispens pro jeho zcela mimořádnej talent. Evžen rozvážně pokyvuje hlavou, že to je fakt.

Pak se zamyslí.

„Já míval něco podobnýho…“ skoro šeptá. „Někdy se mi ve snu zuby rozpadly na písek. Na padrť… To mě přešlo, když sem si pořídil klapačky…“

„Hmmm…“ dělám.

„Nebo sen, v kterým sem vyplešatěl. Říkal sem tomu sen „plešingr“. Ten bejval stejně hnusnej jako ten, v kterým se mi rozpadaly zuby na prach. Přešel, když sem začal regulérně plešatět.“

„Co erotika?“ ptám se. „Máš eště šukací sny?“

„Dokonce s polucí!“ zvolá Evžen s hrdostí a tak nahlas, že se číšník Franta u výčepu prudce ohlídne.

„Nekecej! V našem věku?“ užasnu.

„Hmmm…“ udělá Evžen.

„Nekecej, Evžene…!“

„Hmmm…“ zamručí a pak spiklenecky dodá: „I když je fakt, že sem si trochu pomoh… Snům musíš občas pomáhat…“

Což je fakt.

■ Evžen se zúčastnil před nedávnem nějaký kolektivní výstavy v Českejch Budějovicích, na který měl dva ze svejch obrazů, a když ta výstava skončila, tak si je připevnil na zahrádku starý škodovky, a což o to, připevnil je výborně, ale ne už tak výborně připevnil tu zahrádku, takže když se vrátil do Prahy, tak zůstal nechápavě čumět na střechu toho svýho Favorita a pak se vrátil tou samou cestou, co přijel, až do těch Budějovic, a celou tu dobu si hlídal pravou stranu a zpátky to samý, ale nic, nikde po těch jeho dílech ani nejmenší stopa, a tak, když se nad tím - po těch čtyřech cestách - doma náležitě zamyslel, sed a napsal inzerát, kterej dal nazítří do novin a kterej zněl: Hledám zahrádku se dvěma obrazy!!!, na kterej mu samozřejmě nikdy nikdo neodpověděl a říkám to jen proto, abyste měli hned ze začátku aspoň přibližnou představu o tom, jak taky občas uvažuje můj šedesátiletej přítel Evžen. A eště dvě věci ho charakterizujou. Vojenská bunda model M65 vzor Regiment a neustále zachmuřenej ksicht. Obojí téměř nikdy neodkládá. Možná, že tak i spí.

„Nazdar, Evžo!“ přisedám si. Evžen sedí s brejlema na špičce svýho mohutnýho, jemně ochmýřenýho nosu a vejrá do křížovky před sebou.

„Povídám nazdar, kámo…“ říkám.

„Nazdarrr…“ vzdychá Evžen. František mi přináší beze slova velkou plzeň, ale účtenku mi nedává.

Sám nevím, proč to dělá a co ho k tomu vede, ale tu přede mě vždycky položí, až když mám druhý. Mrknu se koutkem oka na Evženův lístek, ale on ho má jako vždycky otočenej rubem nahoru. Abych nevěděl. Aby nikdo nevěděl. Evžen si chrání soukromí, jak to de. Napiju se, otírám si trochu pěny, která mi zůstala ve fousech, hřbetem ruky a povídám: „Nestyď se zeptat…“ Evžen jen něco zabručí a teprve pak odstrčí noviny od sebe a sundá si brejle z nosu. Má teď fungl nový. I s obroučkama ho stály čtyři tisíce, a když si je prohlížíte pozorně, maj jejich skla schopnost vytvořit iluzi oleje rozlitýho na vodní hladině. Říkal mi to vod tý doby, co si je pořídil, už nejmíň desetkrát a říkal mi to pokaždý s takovým jako až vyčítavým výrazem na tváři, jako bych mu na ty jeho starý snad šlápnul já a ne on sám. Zamyšleně je složí, zasune do pouzdra a teprve potom si ťukne svou sklenicí o můj půllitr. Evžen pije zásadně malý piva. Já zásadně velký. Ťukáme si vždycky jen tím prvním. A jen tak zlehounka. Žádný velký řachy. To dělaj Němci. My s Evženem to nemáme zapotřebí.

„Byl si za tátou?“ zvedá obočí.

„Hmmm…“ pokejvávám slabě hlavou, „byl…“

„Slušnej člověk by měl umřít včas…“ postaví Evžen sklenici na tácek, na kterým je napsáno, že jsme ten správnej pivní tým, a zadívá se na mě, co já na to, že každej slušnej člověk by měl umřít včas.

„To už sme probrali…“ máchám rukou.

„No jo, já vím…“ říká omluvně, ale hned dodává: „Co ty máš za život, to aby se jeden posral…“

„Nech to na mně, Evžene,“ říkám, a abych změnil téma hovoru, šáhnu po těch jeho novinách a otevřu je, abych se mrknul na tu nedoluštěnou křížovku.

„V tajence se ukrývá citát Madonny,“ cituju a podívám se při tom opatrně na Evžena. „Ty víš, Evžo, kdo je to Madonna?“

„Jasně, že vím, nejsem blbej. Víš…“ pokračuje s trošku přehrávaným smutečním výrazem, „bejvaly časy, co tajenky ukrejvaly citáty klasiků. Aristotela, Platona nebo Oscara Wilda, a možná, že sem tam Stanisława Jerzy Leca, ale Madonna?!“ zvolá tak hlasitě, že František na druhým konci restaurace Ticho popozvedne mírně obočí.

„Puč mi tužku, Evžene, já to dorazím…“ natahuju k němu ruku.

„Hele, to se nedělá…“ protestuje Evžen, „křížovka je součást mýho soukromí… stejně jako tenhle kabát…“ plácá se do hrudi.

„To není kabát, Evžene. To je bunda. Kabát si nikdy neměl… dělej…!“ čekám s nataženou rukou. Tváří se nafouknutě. Ta poznámka o kabátě ho asi ranila víc, než jsem čekal.

„Víš, jak nesnáším nevyluštěný křížovky, tak mi tu tužku sakra puč, Evžene…!“ Vztekle mi podává propisovačku, s tím, že si nevodpustil, aby neřek: „Já bych to doluštil, jenže si přišel TY, takže sem to nestih… a teďkonc budeš dělat chytrýho, protože já už ji skoro celou měl, a TY si přídeš a dopíšeš tam pár slov a pak budeš říkat: „Nebejt mě, tak byl v koncích…!“ „No a není to snad pravda?“ ptám se, aniž zdvihám oči od tý křížovky.

„Di do háje!“ zamručel Evžen. „Seš stejnej jako můj brácha… celou cestu sem táhnul nákup já a von před domem povídá: „Ukaž, já ti pomůžu, bráško!“, a to necelou vteřinu před tím, než se naše máma vyklonila z vokna, jestli už dem. Já to rval kolem tří bloků a na něj pak volali: ‚Ty seš zlatej kluk, Kájo!‘“

„No, a je to…“ vracím mu noviny i s tužkou. Tajenka zní: Nemůžou mě vyděsit, pokud je vyděsím první.

„To na Madonnu není, myslím, zas až tak špatný… čet sem už větší bláboly…“ říkám.

„No…“ protáhne otráveně Evžen, „náhodou tohle je blábol… čirej blábol…“

„Hele, to říkáš, protože seš votrávenej, že sem ti ukrad tajenku. Já tě znám. Ty bejváváš nepříčetnej, když ti někdo jenom skočí do řeči nebo se dostatečně nezasměje tvýmu vtipu, natož když ti vyluštím tajenku. Natolik už tě mám za ty léta přečtenýho, kamaráde…“ usmívám se na něj tak trochu přátelsky a tak trochu, abych ho ponouk.

„Já jen říkám, že je to blábol. Nic víc než blábol…!“

„Jak myslíš…“ pokrčím ramenama a schválně se zadívám jinam. Je mi jasný, že tohle ho spolehlivě vytočí, to zadívání se jinam, myslím. Chvíli mlčím. Je vidět, a kdyby tu panovalo větší ticho, tak možná i slyšet, jak to Evženovi šrotuje v bedně. Jen aby mě přesvědčil o tom, že Madonna, nebo teda ten, kdo si ji vymyslel, choděj světem a plácaj nesmysly.

„Nemůžou mě vyděsit, pokud je vyděsím první?“ říká, aby získal čas, a koulí při tom divoce očima. „Vyděsit první?“ mumlá a pak eště několikrát a najednou na mě vybafne: „Znáš Michálka?!“

„Každej tady zná Michálka,“ pokyvuju hlavou a upiju obezřetně trochu piva.

„Tak ten, zrovna ten, tohle „nemůžou mě vyděsit“ popřel už před drahným časem. Před drahným časem…“ opakuje s vítězoslavným úsměvem. „A to v praxi…“ dodává. Neříkám nic, abych mu nepřetrh nit, a tak jen tak sedím a tvářím se patřičně napjatě. „Tenhle Michálek byl se svou paní v Londýně v tom muzeu voskovejch figurín madame Tussaud, víš, kterým, ne?“ Kejvu hlavou. Nic víc to zatím nepotřebuje. „No a von si řek, že ji vyděsí, a jak tam tak chodili, tak von se na chvíli jako ztratil a počíhal si na ni v jednom sále, že udělá velkou legraci, a stoup si těsně u vchodu a že bude jako dělat sochu nějakýho vraha škrtiče, rozumíš, ruce natažený před sebou jako rozevřený kleště, jen tě popadnout za krk, a že vona až tam vejde, tak zaječí hrůzou a pak se tomu u zmrzliny společně zasmějou. Jenže vona šla jinudy a těsně před něj si stoupla nějaká stará baba a prohlížela si ho s lorňonem dobrejch deset minut, a von se nemoh ani pohnout, protože to by ji taky moh mít na svědomí. Co moh vědět, jak je na tom taková ženská se srdcem, že jo… Nejmíň deset, možná patnáct minut se strašným šklebem v obličeji a s rukama nataženejma před sebou… Pot ti teče po tváři, nemůžeš se podrbat, nic… Dovedeš si to představit?! Takže jakýpak „když je vyděsím první“? Koho vyděsil Michálek? Sám sebe, kamaráde! Takže ať zas koukaj vrátit do křížovek Aristotela a Wilda a Stanisława Jerzy Leca…!“ Uznávám, že Evžen předvádí něco na způsob argumentačního maxima, a taky mu to říkám, protože proč neuznat to, že druhej se něčeho zhostil víc než se ctí. „Máš pravdu, Evžene.“ A je po napětí. Už zase sme s Evženem ty nejlepší kámoši.

„Tak eště dvakrát, Františku,“ objednává Evžen s úsměvem další várku.

„Už si mu to řek?“ ptá se mě Evžen, když se napijeme.

„Eště ne…“ zavrtím hlavou.

„A kdy mu to chceš, proboha, oznámit? Až taky umře? Na pohřbu mu pošeptáš do rakve: ‚Tatínku, tvoje žena, potažmo moje matka, je už dva roky pod drnem…‘“

„Sss…“ nasál sem do sebe bolestivě vzduch.

„Mrtvá? Promiň, tak teda mrtvá? Nebo zesnulá?“ omluví se po svým Evžen, tak jako čistě pro formu, čímž naznačuje, že se vlastně až tak moc omlouvat nehodlá.

„To máš těžký… von mě moc nevnímá, a to přece nemá smysl mu něco říkat, a když má nějakou tu jasnou chvilku, tak mu ji nebudu kazit tímhle, nehledě na to, že von se na ni neptá… Já ti mám pocit, že něco tuší nebo tak, ale když se neptá, tak proč s tím začínat…?“

„Neptá, neptá…“ opakuje Evžen, „to je jedno, že se neptá, ale říct by se mu to asi mělo. Třeba se ptá, když tam nejseš…“

„Dyť tohle už sme taky probrali ikskrát…!“ rozhazuju bezradně rukama. „Neptá! Prostě se neptá, ale já mám pocit, že něco tušit musí…“

„Do prdele!“ ulevil si Evžen. „Ty mně dáváš…! Tohle je teda síla… Čeho sme se to, proboha, my dva dožili? Co dneska? Jak vypadal?“

„Ále…“ vzdychnu si, „já ho, ty vole, málem zabil banánama… Řekli mi, ať už mu je prej nenosím…“

„Nekecej! To de?!“

„Von sněd celej trs najednou a pak se mu udělalo hrozně…“

„Agáta Kristý,“ zasměje se chraptivě Evžen. „Deset malejch banánků…“

„No jo, no, je to tak…“ usmívám se rozpačitě.

„,Odhoďte ten banán! Dohrál jste svoji špinavou hru, Garethe!‘ zvolal inspektor Donovan,“ rozkucká se Evžen.

„Není moc věcí, který můžeš nosit svýmu starýmu fotrovi do nemocnice…“ říkám. „Banány se mi zdály optimální… Teď abych vymejšlel něco jinýho…“ Evžen maluje portréty aut a je v tom dobrej. Není to zas tak šílenej nápad, jak by se na první pohled zdálo. Divili byste se, kolik různejch lidí touží mít doma portrét svýho plechovýho miláčka. A co se techniky týče, tak Evžen je něco jako druhej Václav Král. Jeho smysl pro detail a perspektivu je dechberoucí a už někdy ve svejch deseti letech si z tohodle daru od pánaboha zařídil docela příjemnej vedlejšák, protože ukažte mi desetiletýho kluka, kterej by netoužil mít v pokojíčku na zdi Mustanga nebo Ferrari nebo třeba Forda, a to vystřihnutý jak z partesu a se všema serepetičkama, co k tomu patřej, až po poslední detail vzorku pneumatik. Evžen nebyl akademickej malíř, protože jeho nezajímalo nic jinýho než ty auta, a i když ho na Akademii výtvarnejch umění kdysi přijali, protože tak dokonale zvládnutou kostku cukru na bílým papíře tu eště neviděli, po dvou letech se s nima rozloučil a začal se živit těma portrétama. Začínal dělat pro nějakýho podnikavýho Němce, ale když po čase zjistil, jak se na něm ten Němčour pakuje, tak se, jak Evžen s oblibou říkává, osamostatnil, což v praxi znamená, že svýho manažera majznul po hlavě lahví od vizoura a návdavkem ho srazil se schodů.

Jednou sme spolu seděli a povídali si o drapériích a už ani nevím, jak sme k tomuhle tenkrát došli, ale to se nám dvěma stává dost často, že si vezmem nějaký podobný téma čistě jako odrazovej můstek k hlubším úvahám a je celkem jedno, co nám v tu chvíli poslouží, prostě tenkrát jeden z nás musel pronýst slovo „drapérie“ a Evžen se vytasil s teorií, že abyste mohli uplácat z hlíny sochu chlapa v kabátě nebo ženskou s roztočenou sukní, tak si musíte nejdřív udělat studii jejich aktu a teprve na základě tohodle anatomicky přesnýho modelu tu sochu musíte s citem oblíct. Takovej striptýz naruby je to. Řek sem tenkrát, že to by člověk neřek, že jo, a když sem o tom uvažoval dál, tak sem došel k tomu, že tohle pravidlo musí platit i pro jiný situace a že namalovat auťák, tak jako to umí snad jenom Evžen, vlastně znamená vidět i pod kapotu, znát detailně každičkou součástku jeho motoru, každej kabel a hadičku v útrobách toho stroje, a i když vy teď možná řeknete: Tak to zas prrr! Na to, abych namaloval dům nebo auťák, nemusím o jeho střevech vědět vůbec nic!, tak na to já odpovídám společně s Evženem: Tak si žijte ve svým omylu a klidně pokračujte svou cestou, jelikož nevíte vůbec nic o drapériích.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Máslem dolů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.