Beatles přistanou v Praze dnes večer

Leoš Šedo

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani žádná její část nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

© Leoš Šedo, 2009

Photos © Vlastimil Třešňák, 2009

Preface © Jiří Černý, 2009

© Galén, 2009

ISBN 978-80-7262-628-1

Vidiny posázavského rockového lékaře

Patří k mým nejčtenějším autorům. Opravdu.

Už od svých devatenácti let, kdy mi uctivě a tiše přinesl maturitní práci Texty a textaři české pop music. Líbila se mi, nicméně podobných jsem předtím i potom četl několik.

Pak se ohlásil už jako zubař. Na ně mám ještě přísnější měřítko, jednoho normalizačního exulanta. Jezdíval jsem za ním až do Salcburku. Však je taky Martin Jirsa zubařským Karajanem.

Do Posázaví ovšem je to jednak blíž, jednak i Leoš Šedo je, no, alespoň Barenboimem. Že nepřestal psát, jsem zjistil, až když mi donesl povídku I Saw Them Standing There. Než jsem mu stačil nějak chytřeji říct, že ta je teda vážně dobrá, hlásil — uctivě a tiše — její úspěch v mezinárodní soutěži.

Začal jsem číst i jeho rockerské profily v Xantypě. Výběrem informací a neodkoukaným názorem mě pokaždé zaujmou víc než většina článků jiných hudebních publicistů.

Nad Šedovým románem Kleště mě několikrát napadlo, jak samozřejmě a neupoceně autor drží tvar příběhu, vypravěčské tempo a přesné obrysy různých jazykových vrstev. Což jsem mu z jakési pacientské rozpačitosti opět nedokázal jasně říct. Možná mi bylo i zatěžko zvyknout si, že z teenagera se stal otec dvou dcer a úroveň jeho psaní přesáhla onen stupeň, kdy povzbuzovat je důležitější než pochybovat. O čem? Třeba jestli literární vytříbenost Kleští někde nepotlačuje prvotní autorskou nadšenost, překotnost.

Co napíšu do téhle předmluvy, jsem moc nevěděl, ani když už jsem měl rukopisy tří rockových povídek v ruce.

Pak ale propuklo moje spontánní čtenářské vytržení nad posázavským reportérem, prozaikem a esejistou: při nové, od základů předělané verzi oné původní, „vítězné“ beatlovské povídky, tentokrát s názvem Beatles přistanou v Praze dnes večer.

Takhle vypadají mistrovské časopisecké povídky. Tempo story. Nemohu se dočkat další kapitoly, bojím se o jednotlivé postavy. Rozumím jejich nadějím a trápením jako svým vlastním. Musím se štípat, abych si připomněl, že Šedo tenkrát ještě ani nežil nebo nemohl té době rozumět. Že to, co jako by vypadlo z mého životopisu, jsem přece jemu ani jiným nikdy nevyprávěl. Jak může vidět nejen do svazáckých a redakčních sekretariátů, ale dokonce i do poměrů na katedře hudební vědy?

K vypravěčskému talentu, kameramanskému smyslu pro detail a dialogické úspornosti si Šedo totiž vypěstoval i znamenité umění reportérské, jakému nás učíval František Gel: něco zjistit a přinést to zpátky. Šedo shromažďuje fakta jako bobr a staví z nich historické souvislosti i „malé příběhy“.

Přitom mě ani ve svých nejbujnějších futuristických vidinách monstrózními roboty neubíjí, i tam zůstává lékařem. (Nejen zubním.)

Čím je Škvorecký pro jazz, tím začíná být Šedo pro rock.

Jiří Černý

Praha, podzim 1965.

Těžký vzduch v malém sále rytmicky vibroval přívalem decibelů.

Rozkmitán membránami reproduktorů a baterií bicích, hrnul přes hlavy nadšeného publika vlnu zahroceného zvuku dusajícího těžkými kopyty nabuzených basů.

Rychloruký bubeník, tři kytaristé, na samém kraji pódia zpěvák s ústy přilepenými na mikrofon. Pětice vyzáblých šamanů, do jejichž tváří vane smršť dychtivého obdivu přihlížejících.

Řady sedadel zaplněné do posledního místa mnohohlavým davem. Vlní se a houpá, několik postav pod pódiem tančí — ruce, nohy a těla v trhavém rytmu. Pár postarších pořadatelů s páskami na rukávech nevraživě sleduje publikum i vlasaté muzikanty. S marnou závistí okukují mladé dívky, zakysle závidí rozjívené tlupě energii, mládí a radost z rachotivé hudby.

Scénu polévá záře barevných reflektorů, postavy hudebníků podobné čertům v pekle, teplota pomalu stoupá výš a výš. Hudba je divoké zvíře zavřené v kleci. Nahoře dole, napravo nalevo — celý prostor vyplňuje pulzující vata, jejíž jméno vykřikuje velkými písmeny plakát před vchodem do sálu: BIG BEAT!

Úplně vzadu, za poslední řadou židlí, postávají dva muži. Nemají sice pořadatelské pásky, mladší z nich má ale ve tváři podobně nerudný výraz rozpouštějící se v rezignovaném znechucení. Zdá se, že se tu ocitl omylem, dost možná nějakým zlomyslným nedopatřením. Odvrací se, občas zakryje uši dlaněmi.

Tohle má být hudba?! opakuje si v duchu. Zmučené ucho vyčítavě zaznamená pár falešných tónů kytary, škobrtnutí ostinátně dusající basy a intonační nejistotu zpěvákova forsírovaného hlasu. Jak dlouho to ještě bude trvat?

Má pocit, že je v pasti. Připadá si jak v temné, dusné kovárně, nahluchlí tovaryši třískají a hulákají, co jim síly stačí. Nebylo by lepší odejít?

Otočí se. Ta, která je sem přivedla, nadšeně sleduje produkci. Rozhodne se vydržet do konce...

Konečně závěrečný akord zanikající v nadšených ovacích, tleskání, dupání a pískotu. Publikum si žádá přídavek, potom už koncert definitivně končí.

Vosí hnízdo pod pódiem rozhodně nesouhlasí, několik nadšenců vyskakuje na židle a vyvolává jména muzikantů.

Pár židlí povolilo, vzteklí pořadatelé nevybíravě vyklízejí sál a venku u chodníku přibrzdilo modrobílé policejní auto.

Lac Léman, konec srpna 1938. Teplý den pozdního léta, jasné nebe, od jezera vane svěží vítr.

Vysoký štíhlý muž kráčí zvolna po břehu, za ruku drží malého chlapce. Pozorují plachetnici brázdící zčeřenou hladinu, loď se vzdaluje a vítr, který se opírá do napnuté plachty, odnáší slova jejich rozhovoru.

Na chvíli se zastaví. Muž sáhne do kapsy, na dlani se mu zaleskne zlatý řetízek. Skloní se, políbí syna na tvář a zavěsí mu řetízek kolem krku. Chlapec dvěma prsty uchopí drobný přívěsek ve tvaru šesticípé Davidovy hvězdy, zblízka jej prohlíží. Jeho tvář má zamyšlený výraz. Pak vzhlédne vzhůru k otci a usměje se.

Oba se otočí za známým hlasem. Chlapec se rozběhne k matce, obejme ji a v té samé chvíli zazní z okna blízkého domu gramofon. Z praskání drážek vystupuje veselá melodie a hlas Maurice Chevaliera opěvující roztomilou Valentinu.

Přichází fotograf, smeká klobouk a připravuje aparát. Paprsek světla vykreslí ve zlomku času obraz na citlivou vrstvu filmu: záblesk úsměvu, prchavou chvíli štěstí, pocit bezpečí a vzájemné lásky.

V nejstarších Davidových vzpomínkách byl pokoj pražské vily, veliký pokoj s bílým klavírem, na který hrávala matka.

Davidův otec bral její lásku k hudbě s velkorysým nadhledem. S lehkým pocitem sebeobětování ji doprovázel na koncerty, splnil i její velké přání v podobě skvělého nástroje značky Steinway.

Davida předurčil k převzetí rodinné firmy. Rozhodně nebyl nakloněn jiné představě o synově budoucnosti, nevěnoval pozornost tomu, co tak silně vnímala matka: okouzlení malého chlapce hudbou.

Dokázal nehnutě sedět a poslouchat, když hrála. Nikdy se nestalo, že by se zvedl a odešel ke svým hračkám nebo vyběhl do zahrady, když kolem protékala krásná hudba vyvolávaná z útrob velkého nástroje matčinýma něžnýma rukama.

Občas si lehl přímo pod klavír. Zdálo se mu, že tóny přicházejí odkudsi z nebe, zavřel oči, nebe se rozestupovalo a on vyplouval hudbě naproti.

Miloval Obrázky z výstavy s opakovaným motivem promenády, po kterém přicházely jednotlivé části s pohádkovými názvy: Skřítek, Tanec kuřátek, Chatrč baby Jagy.

První lekce klavíru mu dávala sama. Zaznamenala synův dokonalý sluch a skvělou hudební paměť. Pak začala hledat — jak se vyjádřila — učitele přiměřeného synovu talentu.

Nebe nad Lac Léman se zatáhlo a vzduch se ochladil. Vítr zesílil a zacloumal s nimi v prudkém poryvu. Všichni tři se pevně objali.

Jako by náhle před sebou viděli přes prostor a čas, už za pár týdnů a jen pár set kilometrů odsud! Chladný vítr prolétne městem, velký dům a kolem stolu čtyři muži. Sklánějí se nad listinou dohody, je konec září a venku tmavá noc.

Samuel Kohn byl bohatý, elegantní a sebevědomý muž. Adolfem Hitlerem, tím uřvaným kaprálem, okázale pohrdal. Jeho vyhrožování nebral příliš vážně, v duchu si představoval britská a francouzská vojska drtící pluky wehrmachtu.

Svých představ se vzdal, když poznal, že nebudou válčit kvůli malé zemi, kterou nikdo nezná.

Nechal ve Švýcarsku ženu se synem a odjel do Čech, aby zachránil rodinnou firmu. Horečně pracoval a odkládal datum definitivního odjezdu.

Až když jednoho březnového dne roku 1939 Hitler přišel do Prahy, Samuel Kohn poprvé připustil, že uřvaný kaprál představuje skutečné nebezpečí. Ze všech stran slyšel: uteč!, ale svůj odjezd zcela nepochopitelně stále odkládal. Konečně se sbalil a vydal na cestu. Končila v bráně slibující osvobození prací. Arbeit macht frei.

Ta brána jej definitivně odstřihla od jeho bohatství, elegance i posledního zbytku sebevědomí.

David prožil s matkou ve Švýcarsku sedm let a v Bremgartenu, malém městě blízko Curychu, začal chodit do školy. Naučil se dokonale německy a francouzsky, pilně cvičil na klavír. Bydleli ve skromném bytě, nenápadný dům blízko náměstí, druhé patro. Zvykl si tam a po pražské vile se zahradou se mu příliš nestýskalo. Dokonce nijak nejásal, když matka s rozzářenýma očima prohlásila: válka skončila, vrátíme se domů!

Koncem léta vystoupili z vlaku na Wilsonově nádraží. Cesta byla zdlouhavá, doprava přes území zničená válkou sotva začínala fungovat. I Praha nesla válečné šrámy, ale vcelku zůstala zachovaná. Ulevilo se mu, čekal se strachem obraz rozvalin, který viděl z vlaku.

Pak zahlédl první ruské vojáčky. Vypadali zanedbaně a opotřebovaně, skoro jak tuláci navlečení do uniforem, někteří s šikmookými asiatskými tvářemi.

Dorazili do známé čtvrti. Jejich vila vyhlédla ze zeleně zahrady. David znovu zahlédl v matčiných očích slzy dojetí.

Dům nebyl prázdný, bydleli v něm jacísi neznámí lidé. Nastěhovali se nedávno, jen co rodina vysokého úředníka gestapa vilu ve velkém spěchu opustila. Noví nájemníci měli šest dětí a to je jaksi utvrzovalo v pocitu, že vilu „po gestapákovi“ obývají plným právem.

Příchod skutečných majitelů je překvapil. Seděli rozpačitě v hale, pootevřenými dveřmi zaslechli hlas jednoho výrostka. Tlumeně, ale zřetelně poučoval mladší sourozence: „No to je přece ta Židovka, co tu bydlela před válkou.“

Davidova matka rezignovala na bydlení ve vlastním domě s osmi hlučnými podnájemníky. A bodlo ji u srdce, když zjistila, že z vily zmizel její bílý Steinway.

Pár starých předválečných přátelství stále fungovalo a oni získali v Břevnově dvoupokojový byt. Pohříchu také po nějakých Židech, kteří tam bydleli před válkou. Tihle ovšem neměli to štěstí a domů se už nikdy nevrátili.

Jednou z prvních věcí, pro kterou se matka po návratu rozhodla, byla změna příjmení. David si začal zvykat, že už není Kohn, ale Král.

Skončil poslední válečný rok a přišel mírový letopočet 1946. Ve volbách přesvědčivě zvítězili komunisté a o tři týdny později Davidova matka náhle zemřela.

Praha, podzim 1965.

Ke stolku Malostranské kavárny číšník přinesl dva šálky.

„Rád bych konečně věděl, jak jste se rozhodl...“

Muž na opačné straně zavěsil do vzduchu významný otazník, David však místo odpovědi mechanicky míchal lžičkou a velkým oknem pozoroval odpolední ruch náměstí. Jeho společník prodlužující se ticho netrpělivě přerušil.

„Vy si snad myslíte, že můžu čekat věčně? Tak co mi řeknete.“

Pokrčil rameny: „Když já pořád nevím, co ode mne vlastně chcete, pane Skálo.“

Tak se mu dotyčný před časem představil. Křestní jméno neprozradil, ostatně příjmení také nejspíš nebude pravé. Příslušníci Státní bezpečnosti to tak zkrátka dělají. David mu sám pro sebe říkal Petr. Ty jsi Petr, to je skála.

Estébák nasadil přátelský výraz: „Podívejte se — dneska jezdí na Západ jenom takoví, ke kterým máme důvěru. Vy mezi ně patříte. Zatím. Ale důvěra by se neměla zklamat — jestli mi rozumíte. Setkáváte se venku s mnoha lidmi a můžete nám poskytnout všelijaké zajímavé a třeba také hodně důležité informace...“

„Jistě. pokaždé píšu cestovní zprávu. Tam je všechno, nic netajím.“

„Rád vám věřím. Ale může být nějaké setkání, řekněme ne zcela pracovního rázu, s někým, kdo by pro nás mohl mít význam. Podívejte se, my jsme schopní zpracovat sebenepatrnější informaci, pro nás má cenu každý poznatek.“

David nebyl pozváním na schůzku nijak zaskočený. Naopak — bylo mu spíš divné, že přišlo až teď, po několika letech práce na agentuře.

Ano, Bohemiakoncert fungoval jako hudební a umělecká agentura, ale část jeho činnosti, skrytá pod povrchem, neměla s uměním pranic společného.

Po válce se David s matkou vrátili do země ještě navenek demokratické. Parlamentní volby však přinesly vítězství straně, která se léta připravovala na to, jak demokracii a svobodě v Československu zakroutí krkem.

Před volbami komunisté slibovali všem všechno a každému ráj na zemi. Pak volby vyhráli, vyhrnuli si rukávy a dali se do práce.

Davidovi táhlo na patnáctý rok, když českými městy pochodovali ozbrojení civilisté s páskami Lidových milicí. A ještě než došel k maturitě, stihla partaj označující se za předvoj dělnické třídy všechno, co si předsevzala. Zakroutila útlými krčky jemnost slečnám Demokracii i Svobodě a bez okolků přešla plynule ke strangulaci hrdel svých vlastních — teď už bývalých — opor.

Titulní strana Rudého práva vykřikovala seznam odsouzených. Oprátky pro muže, kteří ještě docela nedávno sedávali v popředí slavnostních tribun. A u většiny členů protistátního spikleneckého centra — snad jako přitěžující okolnost a doklad proradnosti — dodatek: židovského původu.

Od té doby se mu vracel úzkostný sen. Přišli také pro něj a posadili ho do řady se špiony a zrádci, přímo před prokurátora s hadí tváří a hrozivým jménem Urválek.

Sám sobě opakoval, že už přece není žádný Kohn. Nejsem žádný sionista Kohn, jsem David Král, člen Svazu československé mládeže!

Přemýšlel o budoucnosti. Sebekriticky zhodnotil svoje předpoklady — matčin sen o synovi-klavírním virtuózovi se nevyplní. Jeho talent zas není tak výjimečný, ostatně po matčině smrti přestal usilovně cvičit. Hudba jej přesto zajímala natolik, že se rozhodl pro studium hudební vědy.

Bláhově si představoval, že léta studií na filozofické fakultě prožije v ochranné bublině akademického prostředí, ale nadšení svazáci z akčních výborů jej brzy vyvedli z omylu. Šílení třídního boje tou dobou dostupovalo vrcholu.

Co kdyby ho označili za buržoazní živel? Za syna vykořisťovatele? Bylo by něco platné namítat, že údajný vykořisťovatel vyletěl komínem osvětimského krematoria?

Choval se tak nenápadně, až měl někdy pocit, že by se dokázal stát i neviditelným.

Hudební věda na filozofické fakultě byla smetištěm se dvěma kohouty — pány profesory Sychrou a Očadlíkem. Co řekl jeden, druhý ihned napadl, ale Davida si kupodivu oblíbili oba. Nechtěl by zůstat na škole jako asistent?

To nebyla marná nabídka — jenže pak se objevilo to místo na Bohemiakoncertu. Profesor Očadlík poznamenal, že ho Davidův odchod ze školy mrzí, přesto napsal skvělé doporučení. Ke své dokonalé francouzštině a němčině přidal ještě ruštinu a angličtinu — hudební sluch a jazykové nadání jdou často ruku v ruce — a o přijetí bylo rozhodnuto.

Padesátá léta minula, šedesátá byla v polovině. Gottwald se Stalinem snili revoluční sen na onom světě, ale dědicové dál pracovali na jeho uskutečnění. Od těch nejvyšších — předsedů prezidií a generálních tajemníků — až k posledním úředníkům, důvěrníkům a fízlům, co jich jen bylo po celém táboře míru a socialismu.

Jeden takový pěšák seděl teď u kavárenského stolku proti Davidovi. Právě se rozhodl velkomyslně nechat svému objektu ještě čas na rozmyšlenou a smířlivým tónem uzavřel setkání: „No nic, mějte v Berlíně oči otevřený, třeba mi příště povíte víc. Já se znovu objevím, nemějte strach. A samozřejmě — to snad ani nemusím říkat — o našem rozhovoru s nikým nemluvte!“

Na obvyklém místě v malostranské vinárně U Malířů, pár kroků od paláce, kde sídlil Bohemiakoncert, čekal na Davida architekt Beneš. Chodili sem rádi, prostředí bylo příjemně omšelé a zašlé a hlavně — nalévali tu dobré víno.

Jan Beneš, o necelé tři roky starší než David, byl úspěšný scénograf. Vystudoval UMPRUM u Tichého a Rottmayera, hned potom talentovaného absolventa přijal sám Burian do svého Déčka. Tehdy, začátkem padesátých let, to bylo armádní divadlo. Všichni chodili v uniformách, včetně malého velkého EFB...

S Davidem se seznámili na jakési mnohahodinové svazácké schůzi. Nekonečnou nudu si krátili četbou pod lavicí a tituly knížek se staly kódovým znamením a záminkou k navázání rozhovoru o přestávce.

Čas od poloviny padesátých do půlky šedesátých let působil — relativně vzato — čím dál svobodněji.

Beneš si dekádu zpestřil dvěma krátkými manželskými svazky, rozvedenými bez toho, že by snad zplodil nějaké potomky. Naštěstí. Na prvním místě u něj byla vždycky práce a rodinný život vnímal pouze v jakýchsi neurčitých a složitě uchopitelných konturách. Vedle výtvarnické profese ho odjakživa zajímala hudba. Měl spoustu desek dovezených z ciziny, klasiku, ale hlavně jazz. Spletité akordy klavíru Thelonia Monka, divoké běhy altsaxofonu Charlie Parkera, akademická dokonalost Modern Jazz Quartetu. Taky Miles Davis, Dave Brubeck nebo Count Basie a Duke Ellington. Samozřejmě Armstrong a Ella Fitzgeraldová.

David našel v obsáhlé diskotéce řadu zajímavých věcí a dokonce se nechal párkrát vytáhnout na jazzový koncert do Violy. Dobrodružná tvořivost improvizujících hráčů pohybujících se ostrými tahy na půdorysu synkopovaného rytmu směřovala do jiného hudebního světa.

Benešovým jazzovým láskám přišel docela na chuť, ale naprosto nedokázal pochopit jeho toleranci k uřvaným big beatovým primitivům.

Přinesli jim víno a Beneš se nedočkavě zeptal, jestli na Pražské jaro skutečně přijede Karajan s Berlínskými filharmoniky. S Vídeňskými už tady kníže hudby slavil úspěch ve třiašedesátém, David si dobře pamatoval složité zařizování tehdejšího Maestrova příletu do Prahy. Sehnat povolení k přistání soukromého letadla pilotovaného samotným Karajanem vypadalo jednu chvíli jako neřešitelné.

Benešovi potvrdil, že se na jarní festival může těšit. Prakticky jistý je i koncert Artura Rubinsteina a určitě se objeví i David Oistrach.

Chvíli uvažoval, jestli něco prozradí o schůzce se Skálou. Jak by asi mohl začít? Tak ti mě člověče verbuje StB.

Nakonec se rozhodl nechat si celou věc pro sebe. K ničemu se nezavázal, nic neslíbil, nic nepodepsal — tak co. Aby se na něj Honza díval jako na konfidenta?

Beneš se mezi řečí otočil směrem ke vchodu, David sledoval jeho pohled. No ano, to je přece Helena! Krásná Helena Vacková, novinářka, co je nedávno vyvedla na tu šílenou bigbeatovou záležitost!

Beneš zamával, zamířila k nim a Davida mimoděk napadlo: Kde se tu vzala? Beneš ji pozval? Nebo je tu náhodou?

Přisedla ke stolu a vylovila z tašky obálku: „Počkejte, něco vám ukážu.“

Rozložila na stole fotografie. Dav lidí v sále, kolem esenbáci. Na scéně chlapík s brýlemi a bradkou za elektrofonickými varhanami, dva kytaristé a bubeník. Zpěvák provádí jakési prostocviky, vypadá to, že snad dělá na pódiu kotrmelce.

„Tohle bylo asi týden po tom, co jsme byli společně.“ ukazovala Helena na fotkách.

„Anglická kapela Manfred Mann — momentálně první liga. Tak si dovedete představit, jak to v Juldě Fuldě vypadalo! Lidi šíleli a policajti je řezali pendrekama. Nakonec tady to vidíte.“

Skutečně: na jednom záběru kolem sebe esenbáci tlučou hlava nehlava.

Beneš prohlížel fotografie a kroutil nevěřícně hlavou. David nad napřaženými obušky ironicky utrousil: „Koukám, že jste mi pro seznámení s půvaby big beatu naštěstí vybrali klidnější příležitost. Mně hučelo v hlavě i tak. Ani jsem nemusel dostat pendrekem.“

Helena se jeho poznámce zasmála a vrátila obrázky do obálky.

„V Anglii tyhle fotky uveřejnili, u nás to samozřejmě nesmí nikdo vidět.“

Pak se podívala na hodinky: „Docela ráda bych s vámi poseděla, ale nemůžu. Musím jít. Pánové, nashle!“

Odcházela a oba se po ní dlouze ohlédli. „Pěkná, co?“ řekl s úsměvem Beneš a David přisvědčil.

Začátek listopadu rozpoutal — jako každým rokem — Měsíc československo-sovětského přátelství. Záplava hesel velebících Velkou říjnovou se valila ze všech stran, na každém rohu Lenin s vystrčenou bradou, Aurora a srpy s kladivem.

Co teprve za dva roky — až to bude pěkně zakulacené na padesátku, napadlo Davida. Ještě víc Leninů, dvojnásobek Auror a srpů s kladivy hromady? To už se z té revoluce asi vážně poserem.

Naskočil do vlečňáku tramvaje těsně před tím, než se červenobílé vozy daly do pohybu. Průvodčí v šedomodrém kabátě se pohybovala houpavou námořnickou chůzí mezi cestujícími. „Přistoupil.“ opakovala svoje zaklínadlo, chrastila mincemi a cvakala kleštičkami. Odpočítal desetníky a koupil si jízdenku.

Přejel mimoděk pohledem její tvář, mohla to být možná docela pohledná ženská, ale erární šedomodrý kabát a houpavý pohyb vagonem z ní dělaly jakýsi neurčitý předmět.

Přitáhl si límec kolem krku a díval se z jedoucího vozu. Osmnáctka zamířila přes Prašný most dolů na rozlehlé kulaté náměstí a dál třídou Jugoslávských partyzánů, jejíž konec odmrkává rudou hvězdou hotel International.

Tramvaj zastavuje, David zamíří ke vchodu jednoho činžáku. Přestěhoval se sem před lety z Břevnova, malý byt měl okna do dvora, ale jemu to bylo celkem jedno.

Prošel chodbou — kolem nástěnky s dalším Leninem — ke dveřím výtahu. Když tiskl tlačítko přivolávající kabinu, zaregistroval podivný zvuk stoupající odkudsi zezdola. Několikero dveří rámus obstojně tlumilo, ale přeslechnout se rozhodně nedal. Basové dunění, drnčení nabuzených kytar a rány bicích doprovázely hulákající klukovské hlasy. Jen zavrtěl hlavou a nastoupil do výtahu.

Otočil klíčem v zámku a už v předsíni poznal, že ani dnes večer se moc neohřeje. Topení zlobilo několik dnů — bůhví, co s tím prováděli. Když ráno vstával, ještě to šlo. Ale navečer bylo v bytě s vlažným žebrovím radiátorů pěkně chladno.

Zapálil v kuchyni plynový hořák a nalil vodu do konvice. Oblékl si svetr a čekal, než voda začne vřít. Sáhl do skříňky nad sporákem pro čaj a v té chvíli se ozval zvonek. Jednou a hned nato neodbytně znovu.

Za dveřmi stála skloněná pleš a její majitel koukal do nějakých papírů. Domovní důvěrník Bareš se proti němu napřímil s důležitým výrazem ve tváři.

„Dobrý večer.“ pozdravil David první.

„Dobrej.  nesu něco — jaksi ve veřejným zájmu.“

Neměl chuť postávat na chodbě, kde byla ještě větší zima, a pozval návštěvníka dovnitř.

„Dělám si čaj, dáte si se mnou?“

Odskočil do kuchyně a důvěrníka s papíry posadil v pokoji. Ten se zvědavě rozhlédl a pohledem zavadil o knihovnu. Plno hřbetů s cizojazyčnými nápisy vypadá podezřele. O čem se tam asi píše — není to náhodou nějaká podvratná literatura? Nikde žádné známé jméno, rozhodně tu nemá nic od Marxe, Engelse ani Lenina. Ani Jiráska tu nevidí. No kdo to třeba může, sakra, bejt — takovej Proust? Nebo tenhle Joyce?

Důvěrník nespokojeně čte neznámá jména, čte je v duchu tak, jak je vidí napsaná, a od prousta a jojce přejede očima kousek vedle. Zadívá se na fotografii z dávného výletu k Ženevskému jezeru. Vysoký štíhlý muž v bílém obleku, žena s dlouhými tmavými vlasy, malý chlapec. V jejich úsměvu zachycená chvíle štěstí, pocit bezpečí a vzájemné lásky.

Napadlo ho, že si fotografii prohlédne zblízka, natahuje po ní ruku — ale to už se David vrací s čajem.

„Tak co pro vás můžu udělat.?“

Rozložil po stole papíry: „Tady, soudruhu — kdyby sis to přečet a tady se mi podepsal. Jde o ty křiklouny ze suterénu.“

David rychle přelétne kostrbatý text dopisu. Obrací se na patřičná místa ONV, OV ČSM a OPBH s důrazným požadavkem, aby se učinila přítrž řádění suterénních zpěváčků s doprovodem kytar a bubnu.

„Normálně bych je z baráku dávno vyrazil, ale von nad nima možná drží ruku někdo z obvodního vejboru. Musíme vopatrně, všichni dohromady, dát to jaksi písemně.“ řekl důvěrník na vysvětlenou. Jeho tón předem předpokládal souhlas.

David položil dopis. Aniž se na návštěvníka podíval, odsunul papír od sebe a zlehka namítl: „No, já nevím. Děti nemám, aby mi je budili, na směny nedělám — ani nejsem nemocný.“

Vyřadil se z postižených kategorií podle důvěrníkovy nóty, ale ten se nenechal zaskočit. Vyrazil vítězně, máchaje rukama kolem, jako by Proust s Joycem měli také dosvědčit, že jsou tím kraválem rušeni: „Ale určitě študuješ — cizí jazyky.“

S jistým úsilím zachoval David vážnou tvář a pokrčil rameny: „Upřímně řečeno, já si jich všim teprve dneska a opravdu mi nevadí — tady nahoře to namouduši není slyšet.“

Viděl Barešův výraz zlostného skřeta a vzpomněl si na jeho poslední dílo — přiblblou nástěnku v přízemí. Jasně — kluci s big beatem vadí hlavně jemu, starému bolševikovi, ostatní nájemníky má jenom jako kompars, ne-li jako rukojmí. Takhle kdyby se staral, jestli funguje topení!

„Nezlobte se, ale já nic takového podepisovat nebudu.“

Překvapení vystřídal výhružný výraz.

„Ale, soudruhu, to snad ne? To mi neříkej! Tobě se to nakonec ještě líbí.?“

Barešovo soudružsky drzé tykání i absurdní podpisová akce už mu jdou pěkně na nervy.

„Nebudeme se bavit o tom, co se mi líbí, nebo nelíbí. Myslím, že vám do toho nakonec nic není. Rozhodně se mi nelíbí tahle vaše akce. Nepočítejte, že se k ní připojím. Spíš se snažte zařídit, aby konečně fungovalo topení. Je tady už pár dnů jak někde na Sibiři!“

Bareš zrudne, zalapá po dechu a sebere papíry ze stolu: „No, no, no — soudruhu — takhle se mnou nemluv! Aby tě to náhodou nemrzelo!“

Vyběhne z pokoje a u dveří bytu vztekle pohrozí: „Soudruhů na Bohemiakoncertu se na tebe určitě přeptám!“

Dveře zaduněly a David zůstal stát uprostřed pokoje, jako by se probudil z hodně divného snu. Pomalu si zapálil cigaretu a napil se chladnoucího čaje. Podíval se na ruce, trochu se třásly.

Co to do mě vjelo? Takhle zbytečně na sebe upozorňovat.

Klidně mu to měl podepsat — ať si kluci na svoje brnkání najdou jiný sklep. Ale ne!

Vyjde z bytu na chodbu a seběhne po schodech dolů až k suterénní místnosti. Zvuk hlasitého rámusu se přiblížil. Připomenul si znovu kovárnu s prozpěvujícími nahluchlými tovaryši, pootevřel dveře a nakoukl dovnitř.

Tři kluci s kytarami a bubeník soustředěně otloukající jednoduchou soupravu. S usilovnými výrazy vyluzovali monotónně rytmické fortissimo.

Na stole pájka, kolem po zemi plno drátů. Velký zesilovač s odmontovaným krytem žhnul jak naježený kocour rudýma očima elektronek. Prskající aparatura hrozila stabilně elektrickým šokem, teď ke konci zkoušky dost možná i požárem.

Davidovi připadal big beat jako primitivní kravál, ale jako hudebník samozřejmě dokázal rozlišovat. Tohle byli rozhodně větší šumaři než parta, na jejíž představení ho vytáhli Beneš s Helenou...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Beatles přistanou v Praze dnes večer.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.