Spirit Animals
Súmrak strážcov
Kamenné srdce

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Sarah Prineas

Spirit Animals – Súmrak strážcov – Kamenné srdce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venovanie

Všetkým zelenopláštnickým čitateľom
a ich zvieracím spoločníkom.

– S. P.

1

Princezná Song

PRINCEZNÁ SONG, DCÉRA ZHONSKÉHO CISÁRA, SA PRECHÁDZALA po svojej komnate v Radnej citadele. Čoskoro sa uskutoční stretnutie hlavných predstaviteľov štyroch vlád Erdasu, ako aj vlády Stetriolu, ktorí sa zídu prvýkrát od čias, keď sa skrývali pred ničivými Požieračovými nájazdmi a Wyrmovým útokom.

Jednu princeznú na toto stretnutie nepozvali.

Nepotešilo ju to.

Song si pripomenula, že by mala robiť malé a roztomilé krôčiky, nie obrovské míľové kroky, ktoré odrážali jej náladu. Vedela, že navonok vyzerá pokojne. V jej čiernych vlasoch, zopnutých do drdola, sa leskla spona s drahokamami a nádherne vyšívané šaty, ktoré si obliekla, hýrili farbami oceánskej zelenej a odtieňmi smaragdu. Ale vnútri sa celá chvela. Túžila byť viac než len obyčajnou ozdobou. Bola pevne odhodlaná, že bude naozajstnou princeznou, a nie iba bábkou, ktorú tak oslovujú.

Na chodbe sa ozvali rázne kroky, hlas strážcov a potom sa ťažké dvere do princezninej komnaty otvorili. Vstúpil zhonský cisár nasledovaný dvoma strážcami z radov Prísažníkov. Obaja mali na sebe jednofarebné čierne uniformy s mosadznými chráničmi na predlaktí a s mosadznými goliermi, ktoré podopierali ich brady. Prísažníci s bezvýraznými tvárami zaujali postavenie po oboch stranách dverí.

Cisár bol mohutný muž v slávnostnom brnení zhotovenom z lakovaného, pozláteného bambusu, ktorý pri chôdzi rachotil. Dlhé vlasy si zapletal do vrkoča, ako to robili bojovníci, hoci Song vedela, že do vojny proti Požieračovi sa nezapojil. Skrýval sa, strážený svojimi vernými Prísažníkmi, rovnako ako kráľovná Eury, predsedníčka amayskej vlády a najvyšší náčelník Nila. Teraz, keď nebezpečenstvo pominulo, sa všetci znova chopili moci a vládli svetu.

„Dcéra,“ ozval sa cisárov hlboký, panovačný hlas.

Song sklopila oči, spôsobne zopäla ruky a na znak hlbokej úcty sa uklonila. „Otče,“ povedala jemne.

Keď sa vystrela, otec na ňu prísne pozrel a premeral si ju od hlavy po päty. Hľadal nejakú chybu, akúkoľvek smietku, čo by jej mohol vytknúť. Song sa po celý čas ani nepohla. Cisár zbadal smaragdovozelené výšivky na jej šatách a nahnevane prižmúril oči – odtiene mora v tomto období nepatrili medzi jeho obľúbené farby. „Vyrozumel som, že si si priala so mnou hovoriť,“ povedal.

Song sa znova uklonila. „Áno, ctený otče. S vaším dovolením by som sa rada zúčastnila na zajtrajšom zasadnutí Rady.“

„Stretnutie je určené pre vládcov Erdasu,“ odpovedal.

Song zaťala päste, ale potom zovreté prsty rýchlo uvoľnila. Nechcela dať najavo, ako veľmi jej na tom záleží. „Prosím, otče,“ žobrala.

Cisár ju znova dlho skúmavo pozoroval. Potom zovrel pery a skôr ako prehovoril, Song vedela, čo odpovie. „Nie,“ zahrmel. Žiadne ďalšie vysvetlenie, žiadne odôvodnenie.

„Ale...“ vyhŕkla Song.

Otec zodvihol ruku a rázne ju umlčal. „Poslušná dcéra nemá čo hľadať na stretnutí Rady.“

„Nepoviem jediné slovo,“ sľúbila Song. „Budem tam len ako pozorovateľ.“

Cisárova tvár zostala nehybná, akoby bola vytesaná z jadeitu. Song ten výraz poznala. Hneval sa.

„Bude prospešné,“ hlesla ticho, „ak ostatní vodcovia Erdasu uvidia, že tvoja dcéra prežila nedávne boje. Vďaka tvojej starostlivosti a prezieravosti.“ Rýchlo pozrela na strážcov, ktorí stáli pri dverách. „A oddanosti Prísažníkov.“

Prísnosť sa z otcovho pohľadu vytratila. Vládca Zhongu pomaly prikývol. „V poriadku. Ale zostaneš ticho a budeš stáť za mojím kreslom.“ Znova sa na dcéru skúmavo zadíval. „A oblečieš si vhodnejšie šaty.“

Song sklopila zrak, aby si otec nevšimol náhlu vlnu hnevu, ktorá sa v nej zodvihla. Tak s ňou zaobchádzal zakaždým. Akoby bola nejaká vec – krásna bábika – a nie jeho živá, dýchajúca dcéra. Opatrne sa uklonila. „Stane sa tak, ako vravíš, otče.“

Keď sa cisár otočil, aby so sprievodom opustil miestnosť, Song zotrvala v úklone, kým nepočula strážcov zatvoriť dvere. Potom sa vystrela. Keby videla svoju tvár v zrkadle, všimla by si na nej rovnako neoblomný výraz, aký pred chvíľou zahliadla u svojho otca.

Na stretnutí sa zúčastní, ale nie ako obyčajný pozorovateľ. Nezamýšľala, že bude mlčať. Rada – a jej otec – si vypočujú, čo má na srdci.

2

Citadela

„TOTO MIESTO SA MI NEPÁČI,“ POVEDAL ROLLAN PRI pohľade na Radnú citadelu. Bol to obrovský hrad postavený z tmavosivého kameňa, ktorý pochádzal z pohoria Petral, črtajúceho sa v pozadí ako hradba tmavých mrakov.

Abeke videla z cesty, kde zastala spolu s Rollanom, Meilin a Conorom, že citadelu tvorila obrovská hlavná veža so štyrmi samostatnými krídlami. Každé krídlo znázorňovalo architektonický štýl jednej zo štyroch hlavných krajín Erdasu. Zo širokej vstupnej brány viseli svetlofarebné zástavy Nila, Zhongu, Eury a Amaye. Hoci pôsobili veľkolepo, nepodarilo sa im zakryť, že polovica okien citadely bola rozbitá. Bridlicové strechy zarástli machom a niektoré steny vyvolávali dojem, že čoskoro sa zrútia pod vlastnou váhou.

V Abekiných očiach však citadela predstavovala významnú budovu. Budovu, o ktorú sa dlho nikto nestaral.

Meilin pokrčila nos. „Trochu to tu chátra, nezdá sa vám?“ Stála vedľa Rollana. Z druhej strany sa k nej tisol chlpatý čiernobiely balvan – Dží.

„Viac než len trochu,“ ozvala sa Abeke. Pritom ukázala na časť citadely, ktorú postavili z kvádrov podobným spôsobom ako niloské pevnosti. „Vidíte tamtie diery v streche? Keď zaprší, ľudia obývajúci tie miestnosti sa zobudia v mokrej posteli.“ Krátko sa ohliadla na Conora, ktorý stál za jej chrbtom.

Abeke počkala, kým sa ujme slova a podelí sa s ostatnými o vlastný postreh. Ale Conor zostal ticho. Odvtedy, čo bojovali proti Wyrmovi, uplynuli už mesiace. A predsa cítila, že jej priateľ sa stále nespamätal z hroznej skúsenosti, ktorá súvisela s Wyrmovým parazitom. Wyrm zasiahol mnohých Zelenopláštnikov. Poznačil aj ju s Urazou. Lenže Conorom ten desivý zážitok otriasol oveľa silnejšie. Aspoňže mal pevnú, neotrasiteľnú podporu svojho duchovného zvieraťa Briggana, ktorý verne stál po jeho boku.

Rovnako ako ona mala Urazu. Abeke vnímala, že leopardica sedí blízko nej, bližšie než obvykle – akoby ju chcela ubezpečiť, že ich puto zostalo pevné aj potom, čo ho Zerif bezohľadne pretrhol. Uraza s nastraženými ušami a hebkým chvostom, stočeným okolo Abekiných členkov, vzbudzovala dôveru a istotu. Abeke sa na Conora usmiala. Dúfala, že jej úsmev opätuje.

Conor sa však odvrátil a začal si trieť čelo, akoby ho bolelo. A možno ho skutočne bolí, pomyslela si Abeke. Wyrmova odporná čierna špirála tam vírila viac dní. Hoci následky jej vyčíňania pomaly mizli, Abeke vedela, že na Wyrma sa nedá len tak ľahko zabudnúť. Zaprisahala sa, že pomôže Conorovi vždy, keď to bude potrebné.

„Radšej poďme dnu,“ ozvala sa Meilin. „Predsa nechceme, aby nás považovali za oneskorencov.“

„My už sme oneskorenci,“ podotkol Rollan. Essix krúžila nad ich hlavami ako vzdialený obrys na zamračenej oblohe.

„Olvan, Lenori a zvyšok zelenopláštnickej delegácie tu už musia byť,“ povedala Abeke.

„Aj my by sme prišli včas,“ pokračoval Rollan, „keby sa istá čiernobiela medvedica nenapchala celým lesom bambusu a nepotrebovala tri dni na zotavenie.“

„Dží nemôže za to, že jej obľúbené jedlo čírou náhodou rástlo vedľa toho hostinca,“ ohradila sa Meilin.

Keď prišiel Olvanov odkaz, Meilin s Rollanom práve cestovali do Jano Rionu, mesta, kde Meilin vyrástla. Abeke sa po tom, ako sa jej podarilo v Stetriole znova nadviazať puto s Urazou, vybrala do Nila navštíviť Kirata a Cabara. Vedela, že Conor trávi voľné chvíle so svojou rodinou neďaleko Trunswicku. A hoci vôbec nepochybovala, že ho zahŕňajú dojemnou starostlivosťou, dobre si uvedomovala, že prostí pastieri nemôžu pochopiť, čo sa mu naozaj prihodilo.

Áno, už sa nemohla dočkať, až sa s ním znova zvíta. No zároveň sa tešila, že si môže odpočinúť a vyraziť na lov gaziel s Urazou, lukom a puzdrom plným šípov s obsidiánovými hrotmi. Keď dostala správu od Olvana, práve sa chystala navštíviť príbuzných, ktorí žili na juhu v Okaihee. Jednoducho, vychutnávala si pokojné dni bez vzrušenia a starostí, ktoré boli späté s osudom Zelenopláštnika. A nie hocijakého Zelenopláštnika – ale jedného zo štyroch hrdinov Erdasu.

Podľa Olvanových rozkazov sa mali všetci štyria stretnúť na Zelenom hrade a tam sa pripojiť k zelenopláštnickej delegácii. Keďže nestihli prísť načas, museli sa vydať na cestu sami. Najprv peši zdolali územie Eury a potom sa zviezli kočom. Keď vystúpili, do cieľa im zostávali necelé dva kilometre. Aspoň si mohli ich zvierací spoločníci pred zasadnutím Rady ponaťahovať nohy – alebo v prípade sokolice krídla.

Štyria hrdinovia Erdasu spolu s Brigganom, Dží, Urazou a Essix zamierili k hlavnej bráne citadely – kamenný oblúk so zdvihnutou padacou mrežou vyzeral ako rad železných zubov. Zástavy štyroch krajín viali vo vetre.

„Zelenopláštnická zástava medzi nimi chýba,“ všimla si Meilin.

Abeke netušila, čo to znamená.

Príchod detí sledovala päťčlenná stráž čiernoodencov, na ktorých sa vynímali mosadzné goliere a chrániče predlaktia. Všetci strážcovia mali na bedrách pošvy s mečmi, ale len jeden strážca bol Označený – veľká žena so svetlými, nakrátko ostrihanými vlasmi. Okolo nadlaktia sa jej ovíjal štíhly hnedý had. Ako veliteľka zodvihla ruku, aby zastavila ostatných strážcov. Had sa jej krútil nadol po ruke a prepletal sa pomedzi prsty. V jednej chvíli kmitol jazykom, akoby ochutnával vzduch.

Conor vykročil a postavil sa vedľa Abeke. „Tento druh hada poznám,“ pošepkal jej. „Pochádza z Eury, volá sa zmija.“

„Je nebezpečná?“ opýtala sa Abeke.

Conor prikývol. „Príliš často sa neukazuje. Schováva sa pod kameňmi, ale jej uhryznutie je smrteľné. Jed, ktorý vypúšťa, premieňa obete na kameň. Zachrániť ich môže len protijed.“

„Stojte,“ prikázala Označená žena. „Volám sa Brunhilda Milosrdná.“ Žena s nevrlým výrazom sa ešte väčšmi zamračila. Abeke uvažovala, či „Milosrdná“ nie je náhodou priezvisko. Táto osoba však rozhodne nevyzerala, že by mala zľutovanie voči iným. „Predneste, čo vás sem privádza,“ vyštekla Brunhilda.

Meilin najprv ukázala na svoj zelený plášť, potom na Dží. „Toto dostatočne vysvetľuje, čo nás sem privádza, nemyslíte? Sme súčasťou zelenopláštnickej delegácie.“

„Zelenopláštnici prišli včera,“ povedala žena, ktorú volali Brunhilda. Jej hlas znel slizko, takmer ako hadí sipot. „Nezmienili sa o tom, že sa k nim pripojí banda deciek. Toto je zhromaždenie vodcov Erdasu. Nemáte tu čo robiť.“

„Len pokojne!“ ozval sa Rollan a prekrížil si ruky. „Nie sme len banda deciek. Zachránili sme svet.“

„Dokonca dvakrát,“ ozvala sa Abeke.

„Hrdinovia Erdasu,“ dodal Rollan. „Možno ste o nás už počuli.“

„Myslíte, že som počula o štyroch ufňukaných faganoch?“ zahundrala strážkyňa.

„Ja nie som fagan,“ ohradil sa Rollan. Pozrel na Abeke. „Ty si fagan?“

„Nie,“ odvetila Abeke. „A nefňukám.“ Zmocnil sa jej zlý pocit. Nepochybne to platilo aj o Uraze, lebo Abeke si všimla, že v leopardici stúpa napätie a pripravuje sa na skok. Položila ruku na hlavu svojho duchovného zvieraťa, aby ho upokojila.

Meilin si povzdychla. „Dosť! Nechceme bojovať.“ Dží sa dovliekla k Meilin a potom sa k nej posadila – neochvejná ako stena. „Zvolal nás Olvan, vodca Zelenopláštnikov. Či už sa o nás zmienil, alebo nie, povinnosť nám káže, aby sme tu boli.“

„Tak o tom teda pochybujem,“ odsekla Brunhilda Milosrdná. Položila svoju ruku na meč a pyšne vykročila dopredu. „Nepovolaným vstup zakázaný! A teraz sa vráťte, odkiaľ ste prišli, Zelenopláštnici.“ Posledné slovo zasyčala, znelo to ako nadávka.

Briggan vedľa Conora tlmene zavrčal. Hustá srsť na šiji sa mu naježila.

Strážkyňa okamžite natiahla ruku. Had ovinutý okolo jej zápästia sa vztýčil, pripravený na útok. Abeke zazrela lesk jedu, ktorý mu odkvapkával z dlhočizných zubov.

Conor položil ruku na sekeru za svojím opaskom. Meilin tasila meč a zaujala bojový postoj. Abeke uprela zrak na hada – ak sa ten odporný plaz pokúsi na kohokoľvek z nich zaútočiť, použije svoj luk.

„Nedovoľte im vkročiť do citadely!“ zavelila Brunhilda Milosrdná. Všetci štyria strážcovia vytiahli meče z pošvy a hrnuli sa vpred.

„Žiadna krv!“ varovala Meilin Abeke, keď napla tetivu. Abeke pochopila a prikývla. Neplánovali sa prebiť do citadely za každú cenu a riskovať, že zrania alebo zabijú strážcov. Boli pozvaní, nesmú sa správať ako votrelci!

Jeden strážca sa zahnal na Meilin mečom. Meilin pred jeho úderom chladnokrvne uhla a kývla na Briggana s Conorom, aby sa s útočníkom porátali. Vrhli sa na ňu ďalší traja strážcovia. Abeke si všimla, že Meilin sa nenápadne uškrnula. Hneď potom sa nahlas zasmiala a vyhodila dohora svoj meč. Kým sa zbraň krútila a mihala vo vzduchu, udrela bežiaceho strážcu lakťom do hlavy, bleskovo sa otočila, prikrčila sa pred bodnutím meča a podrazila nohy druhému strážcovi. Vo chvíli, keď jej meč dosiahol vrchol letu a začal padať, dlaňou udrela tretieho strážcu do pŕs a vyradila ho z boja. Meč padal. Keď doletel k Meilin, schmatla ho za rukoväť a výhražne ním zamávala nad troma strážcami, ktorí sa od bolesti zvíjali pri jej nohách.

Briggan medzitým zovrel silnými čeľusťami nohu štvrtého strážcu – nie natoľko, aby tiekla krv, ale dosť na to, aby zajačal a snažil sa vykrútiť. A Uraza jediným skokom skolila Brunhildu Milosrdnú. Leopardica sa opierala prednými tlapami o ženin hrudník, aby nemohla vstať. Brunhildinu zmiju nebolo nikde vidieť.

Abeke sa premáhala, aby sa nerozosmiala. Celý boj trval sotva desať sekúnd, a pritom nevystrelila jediný šíp.

„Pozor!“ začula Rollanov výkrik. Keď sa otočila, zbadala, ako zo strážnice vedľa brány citadely vybieha ďalšia desiatka postáv v čiernych uniformách, ozbrojených mečmi a kopijami.

Uraza zúrivo zavrčala a Abeke natiahla tetivu. Predsa len potečie krv.

Abeke sa už chystala vystreliť, keď vtom sa ozval vysoký hlas: „Prestaňte!“ Potom zahliadla, ako zavíril zelený hodváb – z brány citadely vyšla čiernovlasá dievčina, ktorá sa postavila medzi strážcov a Zelenopláštnikov sprevádzaných duchovnými zvieratami. Mala drobnú postavu, nie vyššiu ako desaťročné dieťa, jej nádherná tvár však prezrádzala, že je rovnako stará ako oni, možno trochu staršia. Keď prehovorila, jej hlas znel veliteľsky. „Pohov, voľno!“ prikázala strážcom. Tí na Abekin úžas okamžite zastrčili meče do pošiev a zložili kopije. Strážcovia, ktorých Zelenopláštnici premohli, pozbierali svoje zbrane zo zeme a rýchlo sa pobrali preč.

Brunhilda Milosrdná sa vyškriabala na nohy, ustúpila dozadu a sklonila hlavu. Po jej zmiji stále nebolo ani stopy. „Vaša jasnosť,“ zašepkala.

Dievčina rázne kývla a potom sa obrátila na Zelenopláštnikov. Abeke zachytila v jej krásnej tvári záblesk moci a odhodlania – alebo hnevu. Keď dievčina vystrela tenké nohy, škrobene zložila ruky a ladne kývla, náhle to zmizlo.

„Ja, princezná Song, dcéra zhonského cisára, vás vítam. Odpusťte, prosím, týmto strážam. Sú to Prísažníci a tasili zbrane, aby chránili vodcov štyroch zemí. Zachovali sa neuvážene, keď vám bránili vstúpiť do citadely.“

Abeke sklonila luk. Spolu s Conorom a Rollanom pozreli na Meilin. Dúfali, že sa ujme slova – nie preto, že pochádzala zo Zhongu rovnako ako princezná Song, ale preto, lebo poznala etiketu a najlepšie vedela, čo povedať v podobnej situácii.

Meilin sa vzpriamila a zasunula meč do pošvy. Z jej pohybov, ale aj zo spôsobu, ako prikývla princeznej, bolo hneď jasné, že je dcérou vysokopostaveného zhonského generála. „Konali unáhlene. Ako vidíte, prvých päť strážcov sme bez ťažkostí odzbrojili. Ľahko by sme premohli aj ostatných.“

Abeke začula, ako Brunhilda pohŕdavo odfrkla.

„Možno áno,“ povedala princezná Song. Obrátila sa k strážcom a zamračene na nich pozrela. „Toto sú hrdinovia Erdasu,“ vysvetlila im. „Sú to mladí Zelenopláštnici, ktorí statočne bojovali s Požieračom a prispeli k našej záchrane pred Wyrmom. Brunhilda, ty a ostatní Prísažníci ste sa skrývali vedno s vládcami, takže ste neboli svedkami ich odvážnych činov. Mali by ste týmto mladým ľuďom preukázať česť.“

Strážcovia sa zdráhavo uklonili.

„A teraz,“ dodala princezná Song, „odvediem mladých Zelenopláštnikov do ich komnát.“ Otočila sa k citadele a vykročila.

Lenže skôr ako ju mohli nasledovať, Brunhilda zodvihla ruku a zastavila ich. „Okamih, vaša jasnosť,“ povedala. „Možno ste zabudli na pravidlá, ktoré platia v citadele.“ Ústa sa jej stiahli do škaredého, nemilosrdného úsmevu. „Zelenopláštnici nesmú vziať svoje duchovné zvieratá dovnútra.“

„Čože?“ opýtala sa Abeke nechápavo. Predsa nemohli zostať ich zvierací spoločníci vonku, zatiaľ čo oni pôjdu dnu.

Brunhilda bojovne prekrížila svalnaté ruky na prsiach. Had, ktorý sa doteraz skrýval, vyliezol na jej plece, odkiaľ ich zlovestne sledoval štrbinami červených očí. „Skôr ako vás vpustíme do citadely, musíte uviesť svoje zvieratá do stavu spánku.“

„Tvoje zviera v stave spánku nie je,“ hádala sa Meilin.

„Pretože ja som verná Prísažníčka, ochrankyňa vodcov Erdasu,“ vyhlásila Brunhilda samoľúbo. „Vy ste Zelenopláštnici. Očividne nedôveryhodní, pretože ste nás bezdôvodne napadli.“

To bola číra lož! Prísažníci na nich zaútočili prví. Abeke otvorila ústa, aby sa ohradila, ale Meilin zavrtela hlavou a odtiahla ju spolu s ostatnými nabok, kde ich nikto nepočul. „Nerada to hovorím,“ zašepkala Meilin, „ale úplne sa nemýlia.“

„Nie, oni sa mýlia len celkom,“ vyhŕkol tlmene Rollan.

„Áno, Brunhilda klamala, že sme napadli strážcov,“ povedala Meilin, „lenže oni majú dôvod nám neveriť.“

Abeke si všimla, že Conor zodvihol ruku, aby si pretrel čelo, kde mal Wyrmovo znamenie. Vedela, čo to znamená.

„Ach,“ povzdychla si Abeke. „Nedôverujú nám, pretože parazity ovládli mnohých Zelenopláštnikov a prinútili ich, aby slúžili Wyrmovi.“

Meilin neochotne prikývla. „Veľa sa toho stalo, kým Zerif velil svojej malej osobnej armáde Zelenopláštnikov. Niektorí ľudia, ktorí nepoznajú celý príbeh, nám možno už naozaj neveria.“ Vrhla krátky ospravedlňujúci pohľad na Conora, ale ten sa na ňu nedíval. „Myslím, že budeme musieť urobiť, čo hovoria.“

„Nepáči sa mi to,“ povedal Rollan rozhodným tónom. Essix sa strmhlav spustila dole a preletela nízko nad ich hlavami, akoby chcela podporiť svojho druha v jeho odmietavom postoji. Potom sa prudko vzniesla na zatiahnutú oblohu.

„Ani mne sa to nepáči,“ odvetila Meilin. „No obávam sa, že nemáme na výber.“

Všetci štyria sa pomaly vzpriamili. Meilin zodvihla ruku a postrapatila Dží za čiernymi chlpatými ušami. Bez slov napriahla ruku. Nikdy by pande neprikázala, aby prešla do stavu spánku – nie po udalostiach, ktoré spolu prekonali. A predsa dúfala, že všetko dobre dopadne. Dží si zhlboka povzdychla, potom náhle zmizla a objavila sa ako čiernobiele tetovanie na Meilininom predlaktí. „Ako vidíte,“ povedala Meilin princeznej Song a strážcom, „podriadime sa pravidlám citadely.“

„Preukazujete nám veľkú česť,“ odvetila jemne princezná Song.

Conor medzitým už Briggana uviedol do stavu spánku. Keď Abeke videla, že inak to nepôjde, poláskala Urazin hebký ňufák a potom na ňu kývla. Leopardica zmizla so zábleskom svetla.

Rollan stál s rukami vbok a civel na oblohu. Plášť, ktorý nosil, bol rozodratejší a vyblednutejší než novšie plášte jeho druhov. Trepotal vo vánku. Essix krúžila vysoko na nebi, kĺzala na vzdušných prúdoch a nevyzerala, že by sa chystala znova zlietnuť.

„No?“ opýtala sa ho Meilin.

„Zdá sa, že nemá v úmysle vrátiť sa dolu,“ povedal Rollan bez toho, aby vtáka spustil z dohľadu.

Meilin prevrátila oči, potom kývla na Abeke s Conorom. „Vy dvaja radšej bežte dnu a ubytujte sa. My tu počkáme, kým Essix zmení názor a začne spolupracovať.“

„Môže to chvíľu trvať,“ podotkol Rollan úsečne.

„V tom prípade je dobré, že som taká trpezlivá,“ odvetila Meilin.

„Ty, a trpezlivá?“ počula Abeke, ako Rollan podpichol kamarátku. Nato mu Meilin povedala niečo, čo ho rozosmialo.

Abeke prešla obrovskou bránou citadely za princeznou Song a Brunhildou. Conor, ktorý pokrivkával za nimi, sa díval naokolo doširoka otvorenými očami. Nad ich hlavami trepotali zástavy štyroch regiónov. Ostré železné zuby padacej mreže pôsobili dojmom, akoby sa do nich chystali zahryznúť. Abeke sa zachvela. Už teraz jej chýbal pocit istoty, ktorý jej dodávala Uraza, keď stála vedľa nej. Poponáhľala sa, aby držala krok s ostatnými. Princezná bola drobná, ale kráčala rýchlo, ako ich viedla nahor po širokých schodoch k hlavným dvojkrídlovým dverám do hlavnej siene citadely.

„Ty si Abeke, všakže?“ opýtala sa princezná Song a spomalila, aby šli po schodoch vedľa seba. Keď Abeke prikývla, Song sa krátko ohliadla na Conora, ktorý sa držal pár krokov za nimi. „Dúfam, že odpovieš na moju otázku. Počula som, že jedného z vás – Conora – ovládol Wyrm. Je to pravda?“

Abeke sa rýchlo obzrela. Conor mal v tvári prázdny výraz, ale keďže bol tesne za nimi, musel počuť princezninu otázku.

„Jeden z Wyrmových parazitov,“ opravila ju Abeke.

„Mrzí ma, že sa na to pýtam,“ pokračovala princezná Song, „ale slúžil vášmu nepriateľovi. Vieš určite, že mu môžeš veriť?“

Abeke zvýšila hlas, aby sa uistila, že Conor začuje jej ďalšie slová. „Slúžil Wyrmovi proti svojej vôli, ale medzičasom sa zbavil jeho nadvlády. Je rovnako dôveryhodný ako my ostatní.“

„To takmer nič nedokazuje,“ zavrčala svetlovlasá Brunhilda, ktorá prebodla Conora podozrievavým pohľadom.

Abeke jej poznámka podráždila. Zhlboka sa nadýchla, aby potlačila hnev. Jeden boj zažili pri bráne, nechcela sa hneď vrhnúť do ďalšieho.

Vošli do obrovskej vstupnej siene so závesmi z pavučín a prachu. Princezná Song mávla na okoloidúceho muža v hnedej rovnošate. „Tento sluha odprevadí Conora do jeho izieb v eurskej časti citadely a teba, Abeke, zavediem do tvojich izieb v niloskom krídle sama.“

Sluha sa uklonil a ukázal smerom k chodbe vedúcej preč zo sály. Conor sa pohol, aby ho nasledoval.

„Počkaj,“ povedala náhle Abeke. Conor zastal a so zdvihnutým obočím sa na ňu ohliadol. „Vy máte samostatné izby pre každého z nás štyroch?“ opýtala sa princeznej.

„Samozrejme,“ odvetila Song. „V amayskom krídle je miesto pre Rollana a zariadila som, aby Meilin dostala izby vedľa mojich komnát v zhonskom krídle.“

Abeke pokrútila hlavou. Hoci sa jej v tejto chvíli zdalo, že Conor je v poriadku, nemal by ostať sám. Kým Briggan zotrvá v stave spánku, potrebuje svojich priateľov. Napokon, rovnako ako ich potrebovala aj ona. „O izbu sa podelíme,“ povedala rázne.

Princezná Song zažmurkala. „Všetci štyria?“

Conor sa k nim znova pripojil. „Áno,“ prikývol. „To by bolo dobré.“

Za princeznou Song stála veľká strážkyňa. „Viem o vhodnej izbe pre nich, vaša jasnosť,“ povedala Brunhilda úlisne a vyrazila do inej chodby. Abeke, princezná Song a Conor ju nasledovali. „Aj keď najvhodnejším miestom pre takých ľudí, ako ste vy, Zelenopláštnici, by bola väzenská cela,“ začula Abeke Brunhildine tlmené slová.

Abeke prudko zastala. Conor do nej zozadu narazil, ale vôbec ju to nevyviedlo z miery. Strážkyňa a princezná Song sa k nej otočili.

„Nepatrím k tým, čo sa zvyknú vyhrážať,“ povedala Abeke potichu. Za chrbtom vnímala Conorovo teplo, jeho prítomnosť dodala jej slovám váhu a silu. „Takže dobre počúvaj, Prísažníčka,“ pokračovala. „Nevolajú nás hrdinovia Erdasu preto, že sme sa počas druhej Požieračovej vojny a bitky proti Wyrmovi skrývali v bunkri.
Bojovali sme, veľa sme stratili a niektorí z nás trpeli takým spôsobom, aký si ty nedokážeš ani len predstaviť. Prestaneš znevažovať Conora alebo kohokoľvek zo Zelenopláštnikov, lebo inak sa mi budeš musieť zodpovedať. Rozumieš?“

Brunhilda zbledla ako stena a o krok cúvla. Jej zmiju nebolo nikde vidieť. „Á-áno,“ jachtala. „Rozumiem.“

Princezná Song, ktorá stála obďaleč, nadvihla svoje bezchybne narysované obočie. „Ako vidím, Abeke, s tebou sa neradno zahrávať – rovnako ako s tvojím duchovným zvieraťom.“ Otočila sa k strážkyni a zamračila sa. „Brunhilda, toto sú ctihodní Zelenopláštnici. Správaj sa k nim tak, ako si to zaslúžia. Rozumieš?“

Zhrbená Brunhilda sa hlboko uklonila. „Áno, vaša jasnosť.“

Princezná Song ospravedlňujúco pozrela na Abeke a Conora. „Prosím vás o odpustenie, mladí hrdinovia. Prísažníčka to nemyslí zle. V uplynulom roku sme zažili toľko skazy a zmätku! Po takej dlhej službe strážcovia dychtia po činoch.“

„To je v poriadku,“ povedala Abeke. Meilin mala pravdu – Zelenopláštnici sa v týchto chvíľach netešili najlepšej povesti, preto Prísažníkom nemohli vyčítať ich postoje. Na druhej strane sa nazdávala, že trochu opatrnosti vo vzťahu k nim nezaškodí. Možno boli vernými strážcami, ale mohli byť aj nebezpeční. A Brunhilda sa očividne nesprávala tak, aby to bolo v súlade s jej menom.

3

Správa

KEĎ SA CONOR PRIDAL K ZELENOPLÁŠTNIKOM, TRPEL jasnozrivými, prorockými predstavami. Na ich prvej výprave mal taký živý sen, že ho pokladal za skutočnosť – v spánku sa mu zjavil baran Arax aj spôsob, ako sa s ním môžu spojiť. Neskôr sa práve vďaka jeho snu vybrali Zelenopláštnici do Stetriolu, kde sa odohrala záverečná bitka s Gerathon a Dobyvateľmi. Bola to jeho vidina, ktorá ich doviedla k víťazstvu.

A teraz? Keď zavrel oči, zakaždým videl obrazy plné čiernych rozpínajúcich sa úponkov, čo ho vťahovali do mora lepkavého bahna. Bojoval proti krútiacim sa chápadlám, ale tie ho držali pevne a postrkávali k štyrom červeným očiam, ktoré vyrastali z tmy a škodoradostne sa naňho škerili. Potom sa zjavili obrovské, pijavicovité ústa. Keď sa roztvorili, zbadal rady trojuholníkových zubov, z ktorých odkvapkávala ničivá kyselina.

Wyrm!

Prenikavý vreskot mu búšil v hlave. Značka špirály, ktorú mal na čele, ten zvuk ešte väčšmi zosilňovala, až sa nakoniec rozliehal všade naokolo, nejestvovali žiadni Zelenopláštnici, žiadni priatelia, nádej ani svetlo. Nejestvoval žiadny Conor – pretože sa premenil na Wyrma a Wyrm sa premenil naňho. V tom sne nič viac nebolo.

Wyrmov pažerák sa neprestajne zväčšoval. Chápadlá ho ťahali stále bližšie.

Nie! kričal a vzpieral sa.

„Nie!“

Vtom pocítil na ruke niečí dotyk. Prebrodil sa olejovitou temnotou, pohol viečkami a uvidel, ako naňho uprene hľadia hnedé, ustarostené oči.

Abeke. Bola to Abeke.

Prerývane sa nadýchol, až to vyzeralo, že vzlyká.

„Neboj sa, všetko je v poriadku,“ ozval sa tichý dievčenský hlas. Postava kľačala vedľa nízkej postele. Spomenul si, kde sú. Izba, v ktorej ich ubytovali, bola maličká, s jednou rozheganou posteľou, holými kamennými stenami, úzkym oknom a s centimetrovou vrstvou prachu. V diaľke sa ozýval buchot kladív – po rokoch zanedbávania citadelu opravovali. Conora cestou zo Zeleného hradu premohla taká strašná únava, že sa ledva posadil na nízku posteľ a…

Prehltol. Vo vyschnutom hrdle ho pichalo a bolelo, akoby dlho, namáhavo kričal.

Možno naozaj kričal. „Zaspal som,“ povedal chrapľavým hlasom. Pomaly sa posadil a chrbtom sa oprel o kamennú stenu. Bola studená a vlhká. Vo svetle, ktoré prenikalo dnu úzkym oknom, sa leskol zvírený prach.

Abeke si k nemu prisadla. „Zasa si mal zlý sen?“

Conor prikývol.

„Wyrm?“ vyzvedala Abeke.

„Áno,“ priznal Conor. Zodvihol ruku, aby si pretrel boľavé čelo.

Abeke ho chytila za ruku, vyhrnula mu rukáv košele a odhalila Brigganov obraz v stave spánku – čierny odtlačok na bledom predlaktí. Potom priložila svoju ruku na Conorovu. Na teplej tmavej pokožke sa leskla roztiahnutá škvrnitá podoba leopardice. „Obaja sme trpeli,“ povedala Abeke. „Wyrm ma obral o Urazu a teba obral o seba samého.“ Prešla rukou po svojom tetovaní, akoby leopardicu hladkala. „Ale nepodľahli sme mu. Prežili sme – a budeme žiť ďalej. Wyrmova porážka sa blíži. Len sa nesmieme vzdať.“

Conor sa díval striedavo na Brigganov a Urazin odtlačok. To, že ich vidí takto spolu, ho určitým spôsobom upokojovalo. Bolo to podobné, ako keď pod prstami vnímal dotyk drsnej vlčej hlavy. Premýšľal, ako sa musí cítiť Abeke. Veď jej puto s Urazou sa úplne pretrhlo. A…

„Stále naňho myslíš?“ opýtal sa.

„Na Shana?“ spýtala sa Abeke. Keď Conor prikývol, pokračovala. „Áno. Trápi ma, že neviem, ako si ho mám uchovať v spomienkach. Je to zložité. Zradil ma, dokonca viackrát. Bojovala som s ním a bol to ten najzúrivejší súboj, aký som doteraz zažila. Ale zomrel pri mojej záchrane, keď Zerif prinútil Urazu, aby na mňa zaútočila.“ Smutne pokrútila hlavou. „Shane bol mojím prvým priateľom.“ Naklonila sa bližšie ku Conorovi a pozrela mu do očí. V jej tvári postrehol múdrosť a nádej. „Ale ty si môj najbližší priateľ.“

Conor nevedel, čo povedať. Na čele nosil Wyrmovo znamenie. Zaslúži si takú kamarátku, ako je Abeke? Nakoniec ho pred odpoveďou zachránili dvere, ktoré sa s buchotom otvorili. Do miestnosti vpochodovala rozjarená dvojica, Meilin a Rollan. Keď sa rozhliadli okolo seba, zarazili sa.

„Takže sem nás strčili?“ povedal Rollan. „Do komory?“

Meilin prešla prstom po parapetovej doske úzkeho okna. Keď ho odtiahla, bola na ňom vrstva prachu. „Vidím, že to tu pre nás pekne nachystali.“ Ukázala na posteľ. „Sú tie prikrývky čisté?“

„Sotva,“ odvetila Abeke a vstala z postele, ktorá podozrivo zaškrípala. „Čo ste vy dvaja po celý čas robili?“

„Ale, veď vieš, čakali sme na Essix,“ odpovedal Rollan. Poklepal sa po hrudníku, čím naznačil, že sokolica konečne prešla do stavu spánku. Oprel sa o stenu, akoby bol unavený, potom zvoľna skĺzol na zem. „Takisto sme strávili nejaký čas tým, že na nás zízali tí Prísažníci. A trochu sme si zatrénovali.“ Kývol smerom k Meilin. „Strčila ma do vrecka.“

„Ako zvyčajne,“ povedala Meilin škrobeným tónom.

„Snažil som sa ju presvedčiť, aby ma naučila ten trik s mečom vo vzduchu, ktorý predviedla pri bráne,“ objasnil Rollan. „Videli ste to?“

Abeke s Conorom prikývli. Vskutku to bol ohromujúci kúsok.

„Nuž,“ pokračoval Rollan s kyslým úškľabkom, „keď som to skúsil, skoro som si odsekol ruku.“

Meilinin samoľúby úsmev sa vytratil, len čo sa s rukami vbok lepšie rozhliadla po miestnosti. „Myslím, že túto izbu by sme mali brať ako určitý odkaz.“ Siahla za seba a zavrela dvere. Čupla si na podlahu a ostatní sa k nej naklonili, aby im neušlo nič z toho, čo sa chystala povedať. „Počúvajte, deje sa tu niečo veľmi zvláštne.“ Meilin takmer šepkala. „Malo to byť dôležité stretnutie vodcov štyroch zemí, ale zdá sa, že Zelenopláštnikov tu veľmi nestrpia. A naozaj sa im nepáčia naše duchovné zvieratá.“

Conor prikývol. Podľa toho, čo videl v citadele, Meilin hovorila pravdu.

„Brunhilda – ktorá, mimochodom, nie je veľmi milosrdná – nám cestou sem robila ďalšie nepríjemnosti,“ pridala sa Abeke.

„To ma neprekvapuje. Zelenopláštnici majú zložitú minulosť,“ pripomenula im Meilin. „Ale aj tak je to záhadné.“

„Možno sme ako hrdinovia príliš spohodlneli,“ povedal Conor ticho.

Meilin ho chvíľu súcitne pozorovala hnedými očami. „Možno,“ prikývla. „A predsa mi vŕta hlavou: ak pociťujú voči nám taký silný odpor – ak neveria, že sme naozaj hrdinovia –, prečo nás a ostatných Zelenopláštnikov pozvali do citadely? Čo sa tu v skutočnosti deje?“

4

Cisár

KÝM OSTATNÍ EŠTE SPALI, MEILIN VYKĹZLA Z MALIČKEJ izby, ktorá sa nachádzala vysoko v rozpadajúcej sa veži eurského krídla citadely. ako zostupovala po točitom schodisku, párkrát vystrela ruky a ponaťahovala si chrbát. Požiadala služobníctvo, aby im dali viac postelí, ale v skutočnosti to boli len tenké prične položené na tvrdej kamennej dlážke. Nechcela, aby mala stuhnuté a boľavé svaly. Ľahko sa totiž mohlo stať, že počas tunajšieho pobytu narazia na nepredvídané prekážky.

Keď Meilin prechádzala cez vstupnú sálu, sledovalo ju niekoľko sluhov v hnedých rovnošatách. Pri dverách vedúcich do zhonskej časti citadely ju zastavil strážca, ktorý si ju podozrievalo premeral. Meilin sa ako bojovníčka a dcéra generála podrobila tvrdému tréningu. Vedela, ako vydávať rozkazy, aby ich ostatní poslúchli. Pozrela na strážcu pohŕdavým pohľadom, a ten ju okamžite vpustil dovnútra. Chcela hovoriť so Song. Cisárova dcéra im pri bráne pomohla. Ak sa Meilin nemýlila a dialo sa niečo zvláštne, potom by v nej mohli nájsť cenného spojenca.

Keď sa Meilin dostala zo zaprášenej, rozľahlej vstupnej sály do zhonského krídla citadely, na chvíľu zastala a zhlboka sa nadýchla. Vo vzduchu voňal jazmín, čaj a varená ryža. Náhle pocítila prudkú túžbu po domove. Pri spomienke na otca, ktorý padol na bojisku v druhej Požieračovej vojne, ju zaliala vlna smútku.

V čase, keď prišla správa od Olvana, bola spolu s Rollanom na ceste do Jano Rionu, mesta, kde vyrástla. Dúfala, že jedného dňa sa tam vrátia a Abeke s Conorom pôjdu s nimi.

Meilin potlačila bolestnú spomienku a pokračovala ďalej. Zhonskí sluhovia museli tvrdo pracovať, pretože v tejto časti citadely nevidela žiadny prach a na kamennej chodbe ležal lesknúci sa koberec. Sluha pred ňou sa poponáhľal, aby otvoril drevené dvere s vyrezávanými zhonskými vodnými drakmi. Uviedol ju do veľkej, svetlej miestnosti ovešanej vyšívanými tapisériami. Nábytok bol zhotovený z čierneho lakovaného dreva a zakrýval ho šperkom zdobený hodváb a našuchorené vankúše so strapcami. Princezná Song sedela pri nízkom stolíku. Za ňou stála dievčina, ktorá jej do ligotavých čiernych vlasov zapichla poslednú ihlicu.

„Meilin!“ zvolala princezná a vyskočila zo stoličky.

Meilin sa uklonila a zachovala si zdržanlivý výraz. „Vaša jasnosť.“

Song pokynula služobnej. „Čaj, hneď.“

Meilin si mrzuto uvedomila, že jej hlasno zaškvŕkalo v žalúdku. Ešte neraňajkovala.

„A prines korenené žemle,“ dodala princezná, „a nejaké ovocie.“ Znova sa posadila k nízkemu stolu. „Pridáš sa ku mne?“

Meilin si sadla. Keď jej meč v pošve zavadil o bočnú hranu stola, pripadala si neohrabane. Princezná vyzerala v nádherných, vyšívaných šatách taká drobná, dokonalá a jemná. Meilin si všimla, že dnes nemá oblečenú zelenú, ale fialovo-tmavomodrú róbu.

„My sme sa stretli už predtým, všakže?“ opýtala sa princezná Song.

Meilin prekvapilo, že si to pamätala. „Áno, vaša jasnosť. Raz. Krátko. Pred dávnymi časmi.“ Jej otec vtedy podával správu cisárovi a vzal so sebou šesťročnú Meilin, aby videla rozľahlé paláce. Princezná Song, ktorá bola trochu staršia, bola ako maľovaná bábika. Dve maličké dievčatká sa slušne a zdvorilo hrali s princezninými hračkami – maličkými farebnými domčekmi, v ktorých bývali drobné farebné postavičky. Meilin si spomenula na tie hračky nedávno, keď sa spolu s priateľmi dostali pri honbe za krištáľom polárnej medvedice Suky do skanzenu Samis.

„Už dlho ťa obdivujem,“ povedala princezná Song tlmeným hlasom.

Meilin potlačila prekvapenie a v mysli sa preniesla na hodiny etikety. Jednou z prvých vecí, ktoré ju naučili, bolo sebaovládanie. Schopnosť skrývať svoje pocity a zachovať rozvahu. Nadvihla obočie. „Naozaj?“ povedala opatrne.

„Áno.“ Song stíchla. Slúžka položila na stôl čaj s jedlom a opustila miestnosť. „Patríš medzi statočných a obratných bojovníkov. Viem, aké je náročné pre zhonskú dievčinu ovládať bojové umenie.“ Nahla sa ponad stôl a dotkla sa okraja Meilininho plášťa. „A stať sa pravou bojovníčkou. Zelenopláštničkou. Musím sa priznať, že ti závidím.“

Meilin pocítila k dievčine náhlu náklonnosť. Song ako dcéra cisára mala určite nudný život, naplnený formalitami a tichou poslušnosťou. „My nie sme len bojovníci,“ dodala, keď zhltla kúsok korenenej žemle, „a nezažívali sme len vzrušujúce dobrodružstvá.“

„Ale našla si si verných priateľov,“ poznamenala princezná Song.

Meilin si dala dúšok horúceho zeleného čaju. Pochopila, že princezná je osamelá. „Ak by ste si chceli osvojiť techniku boja, môžem vás to naučiť, kým sa zdržíme v citadele.“

Princezná sa zapýrila. „Obávam sa…, že to nebude možné.“ Z chodby k nim doľahli rýchle kroky. „Ale ďakujem ti,“ dodala rýchlo a ladne sa zodvihla zo stoličky, „nesmiem zmeškať zasadnutie rady.“

Meilin sa postavila, aby uchmatla niekoľko korenených žemlí pre svojich kamarátov. Práve v tej chvíli sa otvorili dvere a do miestnosti vošli dvaja Prísažníci v čiernych uniformách. Za nimi kráčal mohutný muž. Mohol to byť jedine cisár.

Letmo pozrel na svoju dcéru, kývol a potom sa so zdvihnutým obočím obrátil k Meilin. „Zelenopláštnik – tu?“ opýtal sa hlbokým hlasom.

Keď sa Meilin nemotorne uklonila, jedna z korenených žemlí jej vypadla, rozkotúľala sa po koberci a skončila cisárovi pri nohách.

Našťastie si to nevšimol. „Ty pochádzaš zo Zhongu?“ opýtal sa.

Meilin od rozpakov horela tvár, ale odpovedala: „Áno, vaše veličenstvo. Som Meilin, dcéra generála Tenga, ktorý zahynul pri obrane Zhongu počas druhej Požieračovej vojny.“

Cisár prikývol. „Tvoje duchovné zviera je Veľká panda Dží.“

„Áno, vaše veličenstvo,“ odvetila Meilin. Nedokázala odtrhnúť pohľad od korenenej žemle. Keby cisár urobil jeden krok dopredu, rovno by ju rozšliapol.

„Zhonské deti, ktoré privolávajú duchovné zvieratá, by sa nemali spájať so Zelenopláštnikmi,“ povedal prísnym tónom. „Obzvlášť keď ich duchovné zvieratá stelesňujú naše dejiny. Patria Zhongu.“ S týmto vyhlásením sa otočil a odkráčal z miestnosti spolu so svojimi vernými Prísažníkmi.

„Patria?“ opakovala Meilin. Kiežby tu bol Rollan – ten by dokázal pohotovo okomentovať cisárovu poznámku.

„Ponáhľajte sa, vaša jasnosť,“ zavolal jeden za strážcov. Princezná Song kývla na Meilin a potom náhlivo vybehla zo siene za sprievodom.

Meilin ju nasledovala, ale ešte predtým sa zohla a zodvihla korenenú žemľu, čo jej pred chvíľou vypadla z rúk.

Pred radnou sieňou citadely na Meilin čakali Abeke, Conor a Rollan. Každému rýchlo podala korenenú žemľu.

Rollan si zo svojej odhryzol poriadny kus, potom si ju podozrievavo obzrel. „Škrípe,“ zahundral s plnými ústami.

Meilin sa naňho milo usmiala. Nechcela, aby sa dovtípil, že mu dala žemľu, ktorá sa váľala po zemi.

„Čo sa deje?“ opýtal sa.

„Nič,“ povedala a nevinne zažmurkala.

„Prečo na mňa vyvaľuješ oči?“ Rollan si pošúchal líce. „Vari mám niečo na tvári?“

Nemýlil sa. Meilin si stále nemohla zvyknúť na jazvu, čo mu ťahala cez tvár pod ľavé oko – zranenie, ktoré utrpel počas záverečnej bitky proti Wyrmovi. Jazva vybledla a teraz vyzerala ako tenká biela čiara. Bola to nepríjemná spomienka na ťaživé udalosti.

Všimla si, že Conor pôsobí unavene. Jeho jazvy sa líšili od Rollanových – nedali sa vidieť. Ale siahali hlbšie, a preto potrvá dlhšie, kým sa zahoja. Meilin dúfala, že jej priateľ sa začína uzdravovať.

Rollan ju štuchol do ruky. Pozrela hore a zbadala vodcu Zelenopláštnikov Olvana s Lenori, za nimi kráčala celá zelenopláštnická delegácia. Kým niektoré tváre spoznala, iné videla po prvýkrát.

Pomaly sa začali schádzať aj ostatní účastníci stretnutia. Keď prechádzali okolo Zelenopláštnikov, mnohí na nich pokukávali a niečo si šepkali. Meilin zahliadla hrdo vyzerajúceho starého muža v niloskom odeve s družinou Prísažníkov, určite to bol najvyšší náčelník. Hneď za ním vstúpila do sály, kde sa konalo zhromaždenie, predsedníčka amayskej vlády so svojimi radcami. Meilin si pomyslela, že má tvár ako zaváraná uhorka. Vráskavú a kyslú.

Posledná prišla eurská kráľovná, mladá žena zahalená v čipke a zamate, s plášťom lemovaným kožušinou. Keď prekračovala prah radnej siene, potkla sa o spodok dlhých šiat a pristála na zemi v hŕbe volánov. Od ľaku tak zajačala, že k nej pribehli traja dvorania, zodvihli ju a začali ju tíšiť.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spirit Animals: Súmrak strážcov 5 - Kamenné srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.