Parstelvan Pečať

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na www.albatrosmedia.sk

Silvia Zeumerová

Parstelvan – Pečať

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Text © Silvia Zeumerová, 2018

Cover illustration © Brian Terrero, 2018

ISBN e-knihy 978-80-566-0849-4 (1. zverejnenie, 2018)

ISBN tlačovej verzie 978-80-566-0747-3 (1. zverejnenie, 2018)

Venujem tým, o ktorých je tento príbeh.

Parou stelie vánok túto krajinu,

ktorá v rozľahlosti môjho srdca ticho zaspáva.

Bájne legendy v nej vždy budú plynúť,

nad neprajníkmi víťaziť jej zástava.

/

Ak sa raz v nepriateľský deň prebudí,

tu pravda povždy bude čakať na ľudí.

A mocibažník po nej darmo bude stonať,

lebo len my tu vždy budeme doma.

/

S láskou sa jej dotýkať, vážiť si jej múdrosť,

učíme sa navzájom písmom, svetlom, hudbou.

Prepojené svety nech riadi jeden pán,

vždy sa k tebe vrátime,

(lebo len sem patríme,

my navzájom k sebe

a všetci svorne k tebe,)

domov náš, (náš) Parstelvan.

1.

Neradno šťať proti vetru

Keď sa Darnália ako malá prvý raz stretla s vílami, myslela si, že sú takou samozrejmou súčasťou lesa ako stromy a že každý človek, ktorý ide do lesa, ide za nimi. Po radu, pre radosť, spokojnosť. Pravdou je, že ľudia odjakživa vyhľadávali v lese ten nekonečný pokoj a provokovali v sebe dráždivý strach z množstva toho, čo v ňom na prvý pohľad nevidno. Les všetkých bez rozdielu ukryje, prijme do svojich hlbín, zákutí a nástrah. Vstupom do lesa akoby sa všetci na chvíľu stali rovnými. A potom sa odhalí ich pravá podstata.

Ľudia zvyčajne chodievajú do lesa dobrovoľne. A cez deň.

Nikto normálny by sa nevybral v noci do vlhkého a hmyzom hučiaceho priestoru, kde sa tma dala rozhŕňať ako nazberkané, nikde nekončiace závesy a kde by si mohol každú chvíľu rozbiť hlavu pri zrážke s najbližším stromom. Nikto – pokiaľ by to nebol rozkaz, ktorý treba splniť.

V ťažkej vôni ihličia zapraskala na zemi halúzka a rozhostilo sa neobvyklé ticho. Les striehol na cudzích prišelcov a keby ich kone tak strašne nefučali, bolo by azda počuť aj to, ako sa potia.

„Taký rýchly pohreb som ešte nezažil. Teda ja som ich nezažil veľa, ale tento bol rýchly, nie? Podľa mňa. A ešte k tomu večer. Veď to vyzeralo – viete… skoro ako nejaký rituál alebo tak. No, chcem povedať – desivo. A my teraz kam ideme, veliteľ?“ Vojakov hlas bol neistý a chrapľavý od nočného chladu. Záplava slov mala zakryť jeho strach, ale iba ho umocňovala.

„Vy nikam.“

„A vy?“

„Na čistinku,“ uškrnul sa veliteľ Smelodvan.

„To nie!“ vykríkol nepremyslene vojak. Nadriadený pootočil hlavu s prekvapeným a prísnym pohľadom.

„Pri všetkej úcte, veliteľ, je to somarina! Nerobte to…“ naliehal vojak. Veliteľ mu spakruky vyťal.

„Plním rozkaz jej veličenstva, tak držte hubu a môjho koňa!“ Mladík jediným slovom poslušne pritakal: „Pane.“

Smelodvan výstražne zdvihol prst. „Nepohnete sa odtiaľto, kým sa nevrátim!“ zavelil.

„Rozkaz, veliteľ,“ narovnal sa mladík. Držiac koňa si chytil aj ústa a splnil tak prvý rozkaz do slova a do písmena. Už sa netrápil, či veliteľ zbadá jeho obavy. Po zauchu celkom zmizli.

Smelodvan kráčal opatrne. Tma v lesnom povetrí bola hustá a protivná, neustále mal dojem, že sa pred ním čosi mihlo alebo že mu prekáža akési krovie, ale keď sa zahnal, preťal len vzduch. Rozčuľovalo ho to stále viac. Nechcel zastať s koňom hneď pri čistine, aby jeho pobočník nevidel, ako sa tam uprostred noci ponižuje a robí zo seba úplného blázna. Na kráľovnej mu však záležalo až priveľmi na to, aby jej prosbu nesplnil alebo aby jej klamal, že tak spravil.

„Veď o nič nejde, o nič… Je to len chvíľa,“ mrmlal si popod nos. „Hej, chvíľa – ale aká trápna… Ten fagan má pravdu – je to ozaj sprostosť…“ opakoval si. Slová vydychoval ako mäkké obláčiky. Zastal. Čakal rozprávkové mesačné svetlo, možno aj svätojánske mušky. Čakal cvrlikanie. Nič. Studený pot si zotrel rukávom a nepokojným ťahom začesal svoju leviu hrivu, akoby mal ozaj predstúpiť pred vyššiu moc. Prečkal ešte pár tupo duniacich úderov svojho srdca. Vôbec nič sa nedialo. Na čistine nebolo veľa svetla, no videl už o čosi lepšie než medzi kmeňmi stromov.

Na posvätné miesto je to tu dosť spustnuté… No nič, nech je to rýchlo za mnou. Len ako začať… Ako začať… Tak či tak to bude trápne, tak poďme na to!

„Pozdravujem vás, ó, lesné bytosti!“

Neverím, že to hovorím… Musím byť strašný chumaj.

„Pozdravujem vás, víly nášho lesa.“

Výborne, čoraz trápnejšie. Poďme k veci.

„Posiela ma za vami naša kráľovná a žiada vás o pomoc. Zanechávam tu v lese jedného mladého muža. Volá sa Branar. V mene našej kráľovnej vás prosím, aby ste ho strážili a dávali naňho pozor, kamkoľvek sa pohne. Nech sa mu nič nestane. Kráľovnej na ňom veľmi záleží…“

Takže: hlavne vy by ste mu mali dať pokoj.

No dobre, to by stačilo, pomyslel si Smelodvan, naznačil krátky úklon, zvrtol sa a nehlučnými krokmi rázne zamieril ku koňom. Ešte si niečo zašomral pod nos, no jeho slová boli také slabunké, že ich ani sám nepočul. On nie.

2.

Kto sa bojí, nech nechodí do lesa

Stará stodola bola jednou z najvyšších budov na ergdonovskom gazdovstve, avšak oheň ešte zdvojnásobil jej výšku, nehovoriac o čiernej veži z kúdolu dymu, čo nad ňou razom narástla. Takou výškou už mohla pripomínať aj kostol, dokonca chrám. Praskajúce plamene hrali žiarivými odtieňmi a hlasitý chór ohňa dunel ponad hlavy dedinčanov silnejšie ako ich vystrašené výkriky. Splašenci s vedrami sa napriek panike, ktorú pociťovali, nedokázali pohybovať tak briskne ako červenozlaté priehľadné jazyky. Roztancované plamene pripomínali živé bytosti a zo stodoly, jej stien a strechy postupne odhryzávali čoraz väčšie kusy dreva. Vyzeralo to, akoby požiar chcel, aby sa naň ľudia len nemo pozerali, kým sa tá hrôzostrašná tancovačka neskončí, a neprerušovali spaľujúcu zábavu salvami vody. Chlapi už stihli vytvoriť reťaz. Kde-tu bolo v zhone badať aj ženy držiace zvedavé deti v nočných košieľkach čo najďalej od ohňa. Tie sa s roztvorenými očami pozerali na okolité besnenie, ktoré bolo pre ne fascinujúcejšie ako rozprávky, čo im krátko predtým rozprávala stará mama. Krik hlbokých mužských hlasov vôbec nevnímali. Pred užasnutými deťmi sa mihli parádne kone, vojaci a zbrane. V diaľke odrazu zaprašťalo trámové drevo a s treskotom sa zvalilo na zem.

Branar sa prudko strhol zo sna. Tlkot srdca sa mu predbiehal s dychom. Pred jeho doširoka otvorenými očami sa v okamihu rozprestrela rozľahlá sivastá lúka, z ktorej sálal tichý ranný chlad. Ešte bolo primálo hodín na to, aby naplno nabrala farby a vône. Slnko už svietilo, ale ponad les sa k horskej tráve ešte nepredralo, a tak ju pokrýval ľahučký srieň.

Spolu s výdychom sa chcel zbaviť aj posledných obrazov odporného sna. Musel to skúsiť ešte zopárkrát. Striaslo ho. Potom sa konečne zhlboka nadýchol a poriadne si pretrel tvár skrehnutými prstami. Zima sa mu ako nabrúsené nože predierala popod nechty až ku kostiam. Do dlaní si dúchol trocha vlhkého tepla. Aj keď vedel, že sa musí pohnúť ďalej, zostal ešte chvíľu sedieť opretý o strom, pod ktorým v noci zaspal. Musel si utriediť myšlienky. Spomienky sa bili so snom, plány so skutočnosťou. Kým včera ráno by ešte vedel presne opísať, čo s ním bude v najbližších – i vzdialenejších – rokoch, dnes netušil ani to, čo s ním bude o hodinu. Hľadel pred seba a nevidel nič, len trblietajúcu sa nivu a za ňou zase len zástupy stromov, medzi ktorými sa zrazu čosi mihlo. Azda sŕňa? Nie, hýbalo sa to pravidelne, plynule. Nehľadalo to potravu ani cestu – tú zjavne poznalo dobre.

Branar prižmúril oči a v bludisku stromov uvidel kráčať postavu v plášti. Nenápadnú, malú, s dlhými a trochu strapatými vlasmi. Pretrel si oči a vstal. Žena pozrela jeho smerom a znehybnela, presne ako vyplašená srna. Ich pohľady sa stretli. Mala útlu, takmer ešte dievčenskú postavu. Bola v strehu, takže jej oči, ktoré teraz zaostili na cudzinca, videl aj z diaľky. Boli hlboké, prezrádzali skúsenosti. Pozorovala neznámeho a vetrila, či nezachytí v rannom šere okrem toho strnulého panáka ešte aj iné nebezpečenstvo. Obaja stáli ako prikovaní. Na krátky okamih bol les naokolo omnoho živší a pohyblivejší než dvaja ľudia na jeho protiľahlých okrajoch, ktorí na seba uprene hľadeli.

Dievčina sa naraz strhla a dala sa do behu opačným smerom. Zbehla dole strminou a keď si bola istá, že ju muž nemôže vidieť, skočila do krovia. Plášťom si pevne zakryla široko otvorené ústa a dýchala najpomalšie, ako jej to telo dovoľovalo. O chvíľu zbadala Branara, neisto schádzajúceho lesným svahom. Potkýnal sa a pozeral raz pod nohy, potom pomedzi stromy. Zjavne nechápal, kam zmizla. Zastal. Počúval. Žieňa celkom zatajilo dych. Branar sklamane odfrkol. S rukami v páse sa krátko vydýchal a vykročil späť hore. Dievčine odľahlo. Po niekoľkých krokoch však zastal – obzrel sa a uvažoval. Zrejme sa rozhodol, že pôjde nadol. Pár krokmi sa priblížil ku kroviu a ona ho stratila z dohľadu. Mohol ju zbadať? Vo chvíli, keď sa chcela rozbehnúť, spozorovala za stromom naširoko rozkročené nohy a stúpajúci teplý obláčik pary. Neznámy sa rozhliadal, ešte po nej ukradomky sliedil pohľadom, ale naozaj ju nikde nevidel. Vôbec netušil, že je v neďalekom kroví. Napokon sa opatrnými krokmi vydal dole lesom.

Nevrátil sa po žiadne veci ani koňa. Ani nikoho nevolá. Keby potreboval pomoc, požiadal by o ňu ešte hore na kopci. Je sám a nič so sebou nemá, premýšľala. Prečo?

3.

Netrať nádeje, keď sa ti zle deje

„Veličenstvo, v Krasodolí vypukol požiar!“ pribehla v ten osudný večer s krikom vyplašená služobná.

„Videla som ho z okna. Naši mieranieli by tam už mali byť.“ Kráľovná Stánia križovala izbu, akoby okrem šiat hľadala aj práve narušený pokoj.

„Sú, veličenstvo. Ale veliteľ chce s vami hovoriť. Zrejme chytili podpaľača.“

„Niekto to podpálil zámerne?“ Kráľovná na moment zastala. „Uveď veliteľa do knižnice,“ nakázala dievčaťu.

„Áno, veličenstvo,“ uklonila sa služobná, no zaváhala. „Nemám vás najskôr obliecť?“

„Nemusíš,“ odvetila kráľovná. Rozhodla sa, že pôjde len v župane. Možno tým vo veliteľovi aspoň na chvíľu vyvolá rozpaky. A nejde predsa o nijakú politickú záležitosť, aby sa v tomto čase musela namáhať a nosiť celú parádu.

„Čo sa stalo?“ Kráľovná vletela do knižnice ako vietor, no hneď aj zastala, akoby narazila do steny. „Kde je veliteľ?“ Rozviaty župan si v okamihu zaviazala a ebenové vlasy zasunula za ucho.

„Veličenstvo,“ uklonil sa najvyšší sudca Geober, „tohto muža chytili na mieste, kde vypukol požiar. Videli ho ešte aj s fakľou v ruke…“

„Zbláznili ste sa? Nič som nepodpálil!“ zvolal mladík s fúzikmi a briadkou a obrátil sa k nežnejším očiam. „Nepodpálil by som naše vlastné gazdovstvo!“

„Hovor, až keď ťa niekto vyzve, sopliak!“ zreval naňho sudca.

„Nenechám sa krivo obviňovať!“ Sudca pozrel na stráž a mladík sa prikrčil po údere do boku.

„Páni!“ Kráľovná ostro zazrela najskôr na mužov, potom na sudcu. Pristúpila k mladíkovi.

„Nepoznám ťa?“

„Som Branar, Ergdonov syn. Pomáhal som podkúvať vášho koňa, keď v lese stratil podkovu.“

„Spomínam si. Bolo to na jeseň. To som ešte bola princezná,“ pousmiala sa kráľovná a svetlo sviec sa pritom posunulo po bronzovej pokožke jej líc, akoby ju pohladilo. „Geober, neverím, že by Branar podpálil gazdovstvo.“

„Stodolu, veličenstvo.“

„Dokonca len stodolu. Máte o tom nejaké dôkazy?“ spýtala sa a trochu unavene sa pozrela na sudcu.

„Bol prichytený priamo na mieste činu,“ sudcovi až vybehol hlas.

„S fakľou v ruke, to ste už vraveli. To nie je dôkaz. Mohlo ísť o nešťastnú náhodu.“ Sudca zdvihol ruku, no keď sa kráľovná pozrela jeho smerom, stiahol ju. Pristúpila k Branarovi celkom blízko a zahľadela sa mu do tváre. Branar bol zmätený, pred kráľovnou sa cítil celkom nahý, no zároveň v nej vytušil oporu. Nadýchol sa a takmer ju oslovil, v poslednej chvíli však pozrel na sudcu a pokorne zovrel pery. Kráľovná mu čítala v očiach.

„Vynahraďte jeho rodine škody a mieranieli nech pomôžu s opravnými prácami,“ nariadila kráľovná a zamierila k dverám. „Dobrú noc.“

„Ale veličenstvo, veď ste ho ani nevypočuli…“ ozval sa sudca, keď vtom do miestnosti vtrhol veliteľ. Takmer sa vo dverách zrazili s kráľovnou. Jej zjav mu vyrazil dych a jej pôvabný a hravý úsmev ho, ako vždy, očaril a trochu zneistil. O to rýchlejšie sa pred ňou sklonil.

„Veličenstvo, nesiem zlé správy.“ Rozhliadol sa po knižnici, lebo v podvečernom proti svetle a pri sviečkach sprvu ťažko rozoznával ostatné osoby v miestnosti. A zdalo sa, že mu záleží na tom, kto bude tieto správy počuť. Videl len kráľovnú, sudcu a dvoch vojakov, čo držali Branara. Trochu sa upokojil.

„Hovorte,“ pokynula mu.

„To je Ergdonov syn?“ spýtal sa a pozrel na Branara.

„Áno,“ zaznelo naraz z úst kráľovnej aj mladíka. Veliteľ o krok ustúpil.

„Nech je to čokoľvek, veliteľ, hovorte,“ rozkázala kráľovná. Veliteľ pokynul vojakom, aby odišli. Ich rytmické kroky bolo počuť ešte aj za zatvorenými dverami, na ktoré kráľovná neprítomne hľadela.

„Jeden muž pri požiari zahynul,“ oznámil Smelodvan a Branara premkla hrôza.

„Ergdon?“ opýtal sa pomaly sudca, ktorý si hneď pospájal súvislosti.

Veliteľ letmo pozrel na Branara a nanešťastie súhlasne sklonil hlavu. „Je mi to ľúto,“ povedal mu úprimne.

„Aj mne.“ Kráľovná sa Branara zľahka dotkla. Ten neprítomne krútil hlavou.

„To nie,“ zašepkal. „To nie je možné.“ Mimovoľne podišiel k dverám. Veliteľ mu zahatal cestu. „To nie je pravda,“ zakňučal a takmer sa zosypal, no veliteľ ho zachytil.

„Nie, nie, nie!“ Branarov hlas sa triasol, dunela v ňom zverská sila, čo by dokázala otriasť celým lesom, zachádzala sudcovi a veliteľovi až do kostí a kráľovnej do citlivého srdca. Keď sa mu konečne minul dych, už len ťahavo vzlykal ako dieťa. Bolelo ho dýchať aj kričať, ale nemohol prestať ani s jedným. A s každým ďalším výkrikom napätie v miestnosti hustlo rovnako ako dovtedy šero.

Kráľovnej bolo úzko. Na zemi pred ňou sa ocitol vzhľadný urastený mladý muž, čo zrazu zlomene plakal a zdal sa útlejší a drobnejší než predtým. Len plač ho nádychmi zväčšoval.

„To ale znamená…“ šomral sudca a zrazu aj v sivote večera bolo vidieť, ako sa mu rozšírili zreničky. „To znamená, že je teraz tajostrážcom.“

Sudca, kráľovná aj veliteľ si medzi sebou preplietli pohľady a nasmerovali ich k Branarovi. Ten ich vôbec nepočúval. Schúlený do klbka sa topil sa vo svojom žiali.

„Branar,“ oslovila ho rázne kráľovná. „Postav sa.“

Branar sa tackavo pozviechal, utieral si tvár, no stále sa nevedel narovnať.

„Je mi ľúto, že si prišiel o otca, ale potrebujem s tebou teraz vážne hovoriť. Pozri sa na mňa.“

Mladík sa k nej otočil. Kráľovná jeho tvár takmer nespoznávala. Nebol to ten istý muž, ktorý pred štvrťhodinou vošiel do knižnice. Taký z nej už nikdy nevyjde. Pomaly sa mu prihovárala.

„Si teraz jediný, kto sa po Ergdonovi môže stať novým tajostrážcom. A to je pre nás veľmi dôležité.“

Branar sa snažil pozviechať a venovať kráľovniným slovám pozornosť, ale nerozumel im. Prehovoril rezignovane, no so zdvihnutou bradou. Pozeral jej priamo do tmavých očí a vety kládol za sebou ako narúbané polienka.

„Nemám poňatia, o čom hovoríte. Neviem, čo je tajostrážca. Nechápem, čo odo mňa chcete. Ale keď mi láskavo vysvetlíte, o čo ide, budem vám, pravdaže, k službám, veličenstvo.“ Rázny spôsob, akým prehovoril, ho samého prekvapil. Zrejme tak chcel prebiť ničotnosť, ktorá v ňom zavládla.

Kráľovnou akoby čosi otriaslo. Cúvla o dva kroky a hľadala oporu u sudcu. Jeho zdesenie však bolo rovnako veľké, celkom ako veliteľovo. Branar si ich všetkých mohol pokojne prezerať ako mramorové sochy. Nemali od nich ďaleko.

„Ty nevieš, že tvoj otec bol tajostrážca?“ nechápavo sa krčil sudca.

„Otec ti nikdy nespomínal pečať?“ opýtala sa kráľovná.

„Alebo niečo o Vlnajskom jazere?“ pridal sa veliteľ.

„Len to, čo sa hovorí všetkým deťom – že tam nemáme chodiť,“ odpovedal Branar.

„Ergdon tuším strážil tajomstvo lepšie, než sme si mysleli,“ vzdychla si kráľovná a skleslo sa usadila. „Ani nasledovníkovi o ňom nič nepovedal.“

„Čo budeme robiť, veličenstvo? Aké sú rozkazy?“ pýtal sa veliteľ.

„Rozkazy…“ vydýchla kráľovná so smiechom.

„Ak dovolíte, veličenstvo, mne sa to celé nepozdáva. Čo ak Branar predsa len niečo vie? Čo ak naozaj zapríčinil smrť svojho otca, vzal pečať a chce s ňou ísť k jazeru? Bude na vás hrať nevinné divadielko, ale môže za tým byť lesť. Musíte byť tvrdá, veličenstvo. Nenechajte sa slzami oklamať.“

„A ty si už načisto zošalel?!“ zvrieskol Branar na staršieho muža.

„Komu tykáš, ty pes?“ Sudca ho udrel po tvári. „Nemáš nijaké dôkazy o svojej nevine, tak radšej zavri ústa a buď rád, že ešte stále žiješ!“

Branar sa v zlosti neovládol, vyrútil sa na sudcu a starec-nestarec, schmatol ho pod krkom za plášť.

„Hej? Na starého si trúfaš, čo?“ pokračoval sudca. „Sprostý si ako baran. Mohlo sa tam aj tebe niečo a stať – a to by sme už len dopadli, prísť o oboch: tajostrážcu aj nasledovníka. Aj keď ťažko povedať, či nám na niečo budeš, keď nič nevieš…“ To už stál medzi nimi veliteľ a snažil sa ich rozdeliť.

„Prestaňte!“ preťala hádku kráľovná.

„Kroť sa trochu,“ adresoval Smelodvan radu Branarovi a mlčky zazrel na sudcu. Zavládlo ticho, v ktorom bolo počuť len dychčanie oboch mužov stojacich od seba na šírku Smelodvanových paží.

Kráľovná v šere zaostrila na veliteľa. „Čo si o tom všetkom myslíte, veliteľ?“ spýtala sa ho.

„Nemáme dôkazy o jeho nevine. To je pravda. Ale ani o vine. Malo by sa to vyriešiť nejako šetrne.“

„Šetrne…“ Mladá kráľovná sa trpko uškrnula. Netušila, že hneď v prvom polroku svojej vlády sa bude pasovať s takýmto problémom. Ponorila si tvár do dlaní a zhlboka vzdychla. „Branar, tvoj otec mal u seba pečať. Nemala rúčku ako obyčajné pečatidlo. Vyzerala skôr ako hrubá medaila, okrúhla, na retiazke. A bol na nej náš pečatný znak.“

„A prečo je tá pečať taká dôležitá? Nemáte ich na hrade dosť?“ opýtal sa Branar.

„Uchováva tajomstvo. Aj vďaka nemu je v našej krajine mier.“

Aj rozprávka o letiacom jeleňovi so zlatými parohami sa Branarovi v tej chvíli zdala pravdivejšia a uveriteľnejšia.

„Takže mier v krajine máme vďaka nejakej pečati. Dobre… A ako to súvisí s jazerom?“

Kráľovná hovorila pomaly. Opatrne vážila slová. „Pečať je kľúčom k Podnobrežskej mape. Ale o tej naozaj nič viac neviem. Len tvoj otec vedel, kde je a ako funguje. Sama som to nikdy nevidela. Tvoj otec bol pre môjho otca… teda tajostrážca bol pre kráľa,“ poopravila sa, „čosi ako eso v rukáve. V najväčšej núdzi bol vždy po ruke. Úplne najbližšie.“ Pousmiala sa. „A znamenal istý triumf.“ Uprene sa zadívala na Branara. „Toto by si mal byť teraz ty pre mňa.“

V nemom pohľade si s kráľovnou vymenili viac slov než nahlas. Branar naozaj zatúžil byť kráľovnej na pomoci a mať – hoci potajme – moc podieľať sa na pokoji a dobrobyte svojej vlasti. No okrem tejto túžby nemal nič iné. Nemal tušenia, čo jeho úloha vlastne obnáša, nemal už otca, ktorý by ho o tom poučil, a nemal ani len samotnú pečať, o ktorú tu išlo.

„Kde je teraz tá pečať?“ opýtal sa.

„Och!“ s hrôzou zastonal sudca. „To nemyslíš vážne!“ Pri predstave stratenej pečate radšej zatvoril oči. „To sa mi sníva. Takže my sme neprišli len o tajostrážcu, ale čo je horšie – aj o pečať?“

„Prišli? My? Nechápem, čo vám mám na to povedať,“ odvrkol Branar. „Ja neviem, kde je. A netuším ani, kde bola doteraz.“

„Mám ju dať nájsť mieranielom?“ opýtal sa okamžite veliteľ.

„Nie!“ vyprskol sudca. „To snáď nie!“ Od bezmocnosti sa takmer rozosmial.

„Geober…“ oslovila ho kráľovná a bez slova sa naňho zahľadela. Sudca si zakryl tvár a zvesil hlavu.

„Nie,“ odvetila kráľovná pokojne. „Vieme o nej predsa iba my,“ povedala.

„Pravdaže. Ale oni nemusia vedieť, čo presne hľadajú,“ povedal veliteľ. „Dám im len hľadať kovový…“

„Zatiaľ nie,“ uzavrela to kráľovná rázne a veliteľ zrazil päty. Na dvere ktosi zaklopal, a tak na chvíľu vyšiel von. Kráľovná sa posadila na najbližšiu stoličku, oprela sa a zviezla ešte nižšie.

„Neviem, čo mám robiť,“ zašepkala.

„Zavrite ho do veže,“ navrhol naraz sudca.

„Geober, ale to už naozaj stačí!“ zvýšila hlas kráľovná. „Načo by to bolo dobré?“

„Nemyslím to zle, veličenstvo,“ pokračoval vo svojom sudca. „On aj my prídeme na nové myšlienky. V dedine by sa len utápal žiaľom, lebo všetko by mu pripomínalo otca, ale ak náhodou predsa niečo vie alebo ak si vie na niečo spomenúť, bude sa mu o tom ľahšie uvažovať v inom prostredí. Čas mnohé vyrieši.“

„Z veže nič nevyrieši,“ zamrmlala kráľovná a hodila rukou. Potom si o ňu oprela hlavu a vzdychla si ťažko ako býk. Nikto si tentoraz nedovolil prerušiť jej ticho. Kým vonku sa krajina halila do jemného večerného šerosvitu, dnu v miestnosti sa už naplno rozhostila tma a sviečky obkresľovali len tmavé siluety troch prítomných. Do miestnosti opäť opatrne vkĺzol veliteľ.

„Veličenstvo, mieranieli mi oznámili, že požiar je už celkom uhasený. Mrzí ma to, ale Ergdonovo telo je celé ohorené, takže nie je vhodné ani na poslednú rozlúčku, a bolo by najlepšie, keby bolo pochované čo najskôr. Najlepšie hneď zajtra, kvôli zdraviu ostatných a tiež… a tiež kvôli zápachu.“

Branar odvrátil tvár, bolestne zaťal zuby a ťažko sa nadýchol. Sudca si zo trikrát pomädlil ruky, ale k slovu sa neodhodlal.

„Možno máte predsa pravdu,“ povedala napokon kráľovná a pozrela na Geobera. „Ale do veže ho nezavriem, hoci je predvinný.“

Branarovi sa zahmlilo pred očami, stiahlo mu hrdlo a spoza chrbta ho chladnými trasľavými prstami začala objímať čoraz väčšia panika.

„Mal by si nateraz odísť,“ povedala pokojným hlasom zadumaná kráľovná.

„Prečo?“ nechápal Branar.

„Lebo už poznáš tajomstvo, ale ešte nie si jeho strážcom.“

Branarovi vystrelil z úst krátky posmešok: „A kedy budem? Veď po otcovej smrti som to poslanie predsa zdedil – tak ste mi to povedali. Vy sama ste mi to povedali, veličenstvo!“

„Ibaže o tom nevieš všetko.“

„Pch, akoby ste vy vedeli viac,“ vyprskol Branar viac-menej pre seba a neveriacky pokrútil hlavou. Kráľovná len-len že zastavila veliteľa, ktorý ho chcel potrestať za ten posmešný tón.

„Nie, nevieme. Vedel to len Ergdon a ten nám to už nepovie.“

„No a pravdaže, chýba ti pečať,“ nevinne sa znovu do rozhovoru vmiešal sudca.

„Odídeš. Vnímaj to ako príležitosť. A my sa budeme modliť a dúfať, že za hranicami Krasodolia nájdeš niečo, niekoho, kto ti pomôže. Nájdeš spôsob, ako sa právoplatne stať tajostrážcom.“

„Čo som sa ním teraz stal neprávoplatne? Otcova smrť je málo? Nechcem odtiaľto odísť. Narodil som sa tu, vyrástol som tu, zomrel mi tu otec… a ako všetci Krasodoľania som tiež strážcom Stalnaru.“

„Vidíš, ani česť strážcu Stalnaru ti už vlastne neprináleží, keď máš na krku obvinenie z podpaľačstva,“ jemne pokrčil plecia Geober.

„Ale veď to nie je pravda! Ani vy sama tomu neveríte, veličenstvo…“

Kráľovná zapichla do Branara ľadový pohľad. „Nezáleží na tom, čomu verím. Pravdou je, že nemám dôkazy o tvojej nevine. Nebudeme to predlžovať.“ Vstala a odkašlala si. „Branar, pre podozrenie zo založenia požiaru na ergdonovskom gazdovstve – a tiež pre stratu Darnovskej pečate…“

„Tá pečať je zatiaľ len…“ potichu zdvihol prst sudca a kráľovná zvýšila hlas: „… budeš vyhnaný z Krasodolského kraja, kým nedokážeš svoju nevinu. Nech je osud k tebe milosrdný,“ dokončila pokojnejšie smerom k Branarovi.

„Ako dokážem svoju nevinu, keď budem mimo Krasodolia?“ rozhodil Branar rukami.

„Preto ,nech je osud k tebe milosrdný‘,“ povedal veliteľ s nadvihnutým obočím a vzal Branara za plece.

„Veličenstvo! Veličenstvo, povedali ste, že môžem pochovať svojho otca. Dovoľte mi teda zostať tu do zajtra – do pohrebu…“ Hrdlo sa mu triaslo, mal takmer chlapčenský hlas.

Kráľovná už-už chcela súhlasiť. Sudca to zbadal, preto bol rýchlejší a veľkoryso navrhol: „Tak pochovajte Ergdona teraz hneď! Všetko sa tým vyrieši. Pravdaže, ak to uznáte za vhodné, veličenstvo.“

Kráľovná sa tvárila nevrlo. Potiahla nosom a vytiahla bradu do výšky.

„Vykonajte to, veliteľ. Nech pochovajú Ergdona ešte dnes, aby Branar mohol čím skôr odísť. Na pohreb pošlite aj celú moju eskortu, nech to vyzerá dôstojne, nie uponáhľane. Aby ľudia videli, že nechceme nič zakrývať. Naopak – snažíme sa okamžite reagovať na nešťastie, ku ktorému došlo. Lebo je to skutočne veľká strata – pre všetkých,“ dodala a pozrela na Branara. „A pred odchodom ma vyhľadajte,“ ticho venovala Smelodvanovi sprisahanecký pohľad a jemne zdvihla prst: „Mám pre vás ešte jednu úlohu.“

Hoci chcel Smelodvan na chvíľu dúfať, že daná úloha sa nebude týkať len jeho veliteľských povinností, kráľovnin mrazivý tón schladil každý kúsok jeho tela.

Kým kráľovná hovorila s veliteľom, Branar hľadal na podlahe obraz svojho otca. Rozmazával sa mu pred očami. Do rukáva si utrel nos a uvedomil si, že hovoria o ňom. Ako vlastne môže jeden človek rozhodovať o druhom? Akým právom mu môže z minúty na minútu obrátiť život naruby? Bez varovania, bez ľútosti, bez akýchkoľvek otázok. Zvraštil tvár a zovrel päste.

„Čo sa tu deje? To sa mám len prizerať, ako ma bez dôvodu vyhadzujete z domu? Toto je to, čomu celý život slúžim? To dobro? Tá pravda?“

Kráľovná len zľahka pootočila hlavu od rozhovoru s veliteľom.

„Keď takto ziapeš, uvažujem, že je možno aj lepšie, že zatiaľ nie si tajostrážcom. Tajomstvo si vyžaduje človeka mlčanlivého,“ odsekla. Veliteľovi adresovala krátky pohľad a zvrtla sa na odchod. Cestou do svojich komnát sa už necítila krásne ani vznešene – župan na nej ledabolo visel, nohami šuchtala po zemi. Cítila sa, akoby jej na pleciach sedela malá tučná kamenná obluda. Nenechala ju poriadne sa nadýchnuť a tlačila ju do zeme. Zdalo sa, že odkedy zo svojich komnát pôvabne vybehla, nič sa nevyvinulo podľa jej predstáv.

To sa spraví. Ak nie, tak to nariadim. Alebo zariadim. Alebo už len…

Obluda jej nedovolila pokrčiť plecami. Keď siahla na kľučku dverí, cez zaťaté zuby ticho vzdychla: „Veľa šťastia, Branar.“

4.

Hosť do domu, Boh do domu

„Chápeš, aká je to hlúposť? Však ako môže byť kôl v plote sám? Je ich tam na milú… Pssst! Dobre, veľa ich tam je. Agneša, tu mi nalej ešte jeden! Alebo: sám ako prst! Však aj prsty sú na ruke pekne spolu!“

„Sú,“ pritakal Branar veselému mladému drevorubačovi.

„Tak vidíš, je to hovadina!“

Branar si pozrel do dlane. „Sú spolu, ale aj tak je každý sám.“ Pohladil si ranu v dlani, ktorú utŕžil v hore, kde ráno stretol drevorubačov a pridal sa k nim na robotu. Spravil dobre, že sa vydal dole svahom. Ranu v dlani si však zakrýval, aby vyzeral, že si trie len mozoľ.

„Ty veľa rozumuješ. Po robote netreba mudrovať, ale piť! Počúvaj, Agneša, dones mu pivo a choď s ním tancovať!“

„Ako povieš, August,“ žmurkla na mladíka obsluhujúca dievčina a naplnila krígeľ. August na chvíľu zabudol bľabotať a s pootvorenými ústami pozoroval telo mladej ženy. Neustále sa pohojdávalo a to ho nenechávalo pokojným.

„Pozri, už sa to nesie,“ ukázal na krčmárovu dcéru. Tá najskôr udrela krígľom o stôl, až z piva odčľaplo, a prestupujúc z nohy na nohu s ním už aj cúvala.

„Čo robíš?“ pýtal sa August.

„Priniesla som pivo a teraz s ním idem tancovať. Hej, hop!“ skríkla, nezbedne vyplazila ružový jazyk a už jej nebolo.

„Ty potvora!“ vyskočil za ňou August celý vzrušený.

„Ale no!“ zastavil ho Branar. „Priznaj, že sa ti páči.“

„Že či. Ale toto si vypije. Toto si vypiješ!“

„Ako povieš – tak na tvoje zdravie!“ zaznel z davu Agnešin hlas a mihol sa v ňom zdvihnutý krígeľ.

„O mojom zdraví sa môžeš kedykoľvek presvedčiť. Stačí povedať,“ ponúkal sa August, no bez odozvy. Mykol plecom a pozrel na Branara, ktorý sa len uškrnul a ďalej si mädlil dlaň.

„Branar, neviem, čo všetko si už prechodil na cestách, ale také ženy ako u nás len tak niekde nenájdeš.“

Branar súhlasne pritakával.

„Sú krásne, plné života. Počkaj, keď začnú všetky spolu tancovať… Už zajtra…“ August si mlel svoje. Branar sa ho snažil počúvať, ale v dlani už videl celkom iný obraz. Obraz nočnej knižnice na hrade Stalnar. Už nikdy sa ho nebude vedieť zbaviť. Spájal sa s príliš silnou spomienkou.

„Už je tu! Konečne,“ rozjasnila sa Augustovi tvár a roztvoril náruč k dievčaťu vo dverách krčmy.

„Otec vonku bafká, a teba nikde. Tak reku, budeš asi vo vnútri. Fuj, ako je tu dusno. Ja už mám tiež po robote, takže ak si dopil, môžeme ísť,“ ozval sa za Branarom ženský hlas.

„Hneď, len vydrž. Nali, toto je Branar.“ August ukázal na nového priateľa po svojom boku. „Putuje po krajine, bude nám rozprávať príbehy. Dnes s nami robil v lese, tak som ho vzal na zaslúženú odmenu. To je moja sestra Darnália.“

Darnália podišla vpred a prezerala si bratovho spoločníka. Branar na ňu civel ako na zjavenie.

„Dáš si medovinu?“ spýtal sa August sestry.

„Dám.“

„Dobre, hneď som tu.“ August preťal ich pohľady, aby pristúpil k pultu.

Branar polohlasom prehovoril: „To si ty. Videl som ťa v lese.“

„Aj ja teba,“ mykla plecom Darnália. „A čo má byť?“ prepichla ho zelenými očami.

„Páči sa, sestrička,“ obrátil sa k nej August. Darnália hodila do seba kalíštek a išla von, kam ju brat nasledoval.

„Už je tu, môžeme ísť,“ povedala otcovi. Velgan sa nehýbal a pozeral smerom k dverám.

„Čo je?“

„Ešte nie sme všetci,“ odpovedal. Dcéra Darnália naňho nechápavo pozrela. Vo dverách sa objavil aj Branar.

„Teraz sme všetci,“ spokojne povedal Velgan.

„Otec ho vzal do služby,“ pohotovo vysvetlil August.

„V hore je teraz dosť práce. Zíde sa nám. Postelieš mu v stodole, dobre?“ usmial sa na Darnáliu otec.

„Pravdaže,“ opätovala mu úsmev, po ktorom jej zhorklo v ústach. Zazrela na Branara a ako prvá rázne vykročila k malému dvoru nad dedinou.

* * *

Pri rozprestieraní prikrývok prenikavá vôňa sena ešte zmocnela.

„Videl som ťa v lese,“ prerušil Branar mlčanie v stodole.

„To si už vravel.“

„Čo si tam robila tak zavčas ráno? A tak ďaleko? Odbehnúť si si mohla aj za prvý strom.“

Dievčina zmeravela. Narovnala sa a fľochla mu do tváre: „Ako ty?“

Pochopil, že ho videla. Toto odhalenie bolo nepríjemnejšie ako jej upriamený pohľad. Ktovie, čo všetko videla. A nech. Veď on sa nemá za čo hanbiť.

Uškrnul sa.

Darnália akoby ho ani nevnímala, ďalej postielala.

„Nie je to ďaleko,“ zašomrala ledabolo.

„Čo nie je ďaleko? Les?“ zasmial sa Branar, no vzápätí začal uvažovať a hádať. „Nejaké miesto v lese? Tajné miesto? Chodievaš tam každý deň?“ Otázky dávkoval po jednej, dobiedzavo jej zízal do tváre, ale na nijakú z nich neprichádzala odpoveď. „Niečo tam skrývaš?“ Nadvihol obočie.

„Nič neskrývam,“ odvrkla Darnália a zapravila prikrývku s plachtou na sene. „A čo ťa je vôbec do toho?“

„Načo tam chodíš?“ Vyzvedanie ho bavilo stále viac. „Hľadáš tam niečo? Chodíš na byliny? Pytliačiš? Kúpeš sa v nejakom studenom potoku, aby si bola takáto nespútane krásna? Robíš s niekým čierne obchody? Čary? Chodíš niekomu na hrob? Stretávaš sa tam s niekým?“

„Staraj sa o seba.“ Darnália si rýchlo zahrnula vlasy za ucho a zapravila posledné prestieradlo.

„Chodíš tam každý deň?“ spýtal sa a pozrel jej do kamennej tváre. Postavila sa mu tvárou v tvár a založila si ruky cez prsia.

„Mňa by skôr zaujímalo, čo si tam robil ty. Tvrdíš, že putuješ po krajine, ale sám? Prečo nie s nejakou potulnou družinou? Nemáš so sebou ani voz, ani koňa, dokonca ani len psa. Nenesieš si lýru ako trubadúr ani nepredávaš zázračné masti. Tak čo si zač? Odkiaľ si prišiel? Čo tu chceš?“

Svojimi otázkami na chvíľu Branarovi vyrazila dych, ale hneď sa mu rozšírili zreničky a uškrnul sa. „Útočíš bez varovania.“

Darnália bola v strehu, lebo netušila, či to myslel ako výzvu do boja alebo ako kompliment. Branar však ostal opretý o dvere a keď si uvedomila, že išlo o lichôtku, v duchu sa víťazne pousmiala.

Branar slastne mľaskol. „Nepovieš mi teda, čo v tom lese robíš?“ Oči mu žiarili ako hladnej šelme.

„Ale pravdaže, len čo mi ty povieš, kto si,“ koketne sa usmiala Darnália, keď podišla bližšie.

„Poviem. Keď príde čas.“ Rukou jej zatarasil cestu.

„Veď príde,“ prikrčila sa a poľahky ho podliezla.

„Dobrú noc,“ zavolal za ňou, ale nedočkal sa odpovede. S mávnutím ruky si zotrel aj úsmev z tváre. A ten sa potajomky objavil na Darnáliiných perách.

Hm, vážne povedal nespútane krásna?

5.

Svedomie je žalobca, sudca i kat v jednom

„Dobrú noc, veličenstvo.“ S týmito slovami zatvárala dvere kráľovnina služobná. Mladá kráľovná len kývla hlavou. Sedela na balkóne v nočnej košeli a hrubej kožušine. Bosé nohy si zohrievala na bruchu svojho milovaného psa. Jej veľké čierne oči sa upierali k horizontu. Celú svoju bytosť ponárala do zapadajúceho slnka. Ako rada by dokázala zmiznúť spolu s ním a objaviť sa ráno žiarivá a nová, akoby všetko nevydarené zostalo zatvorené v predošlom dni a nemohlo sa to vrátiť, ako sa nemôže vrátiť uplynulý deň, pretože by ich delila priepasť celej noci. Blahodarná, láskavá noc. Plná pokoja a chladu. Plná hviezd, pod ktorými sa človek cíti taký bezvýznamný. Už o pár hodín bude tiež plná rôznorodosti – jedna strana mesta bude voňať tymianom a ozývať sa polnočným chrámovým spevom, na druhej budú slastne spievať ženy v náručí milovaných mužov, z ďalšej strany sa ozve veselý vrzgot huslí a štrngot džbánkov, pečená baranina bude rozvoniavať a plniť sny prítomných hladošov, a možno sa o nej bude snívať spiacim deťom v ostatnej časti mesta a podhradia. Ešte zavčas rána šiel tadiaľto Branar v sprievode veliteľa a mieranielov. Dnes v noci sa ale už nepridá k nijakému z týchto spevov.

Počas svojej polročnej vlády už Stánia čelila rôznym problémom. Vždy ich vedela vyriešiť a boli pre ňu uzavreté. Nie ako požiar a Branarov odchod. Tie ju prenasledovali ešte stále. Akoby zažívala nikdy nekončiaci deň, aké vraj ďaleko na severe panujú okolo svätojánskej noci. Akoby svetlo toho dňa nemohlo pominúť, ťahalo sa všade s ňou a nedalo jej spať. Tento prípad ju naozaj unavoval a vysiľoval. Netušila, že na ňu tak mocne zapôsobí a že ju to bude stáť toľko vnútorných síl. Ešte nemala kedy spoznať ťažobu tej zodpovednosti, čo sa skrývala v zásadných rozhodnutiach, no včera v noci, keď Branar opúšťal hrad, sa s ňou stretla tvárou v tvár. Priniesla si ju na pleciach až do bezpečia vlastných komnát a tam dovolila ťažobe, aby ju napokon premohla. Keď sa do sýtosti vyplakala a cez ťahavé stony nabrala nový dych, sadla si na balkón a chlácholila svoju dušu pohľadom na nočnú oblohu. Rovnako pokojnú ako bola tá, čo sa blížila teraz.

Tento problém si na svoje riešenie bude musieť ešte počkať. Mohla rozhodnúť. Mohla všetkým nariadiť, ako sa majú zachovať – tak ako to robila doteraz. Zvládať politické záležitosti bolo pre ňu jednoduchšie, než sa vysporiadať s nejakou pečaťou a s ňou súvisiacimi otcovými tajomstvami. Financie a diplomacia ju nikdy nerozhodili tak ako plač jedného mladíka z podhradia. Z trónu vedela rozhodovať rázne, jednoducho, bez ohľadov a výčitiek. Prečo to v knižnici nedokázala? Prečo počúvala sudcu? A prečo veliteľ nezasiahol, ako to od neho očakávala? Všetko bolo akési čudné a ona nechápala prečo.

Slnko zmizlo za obzorom bez náhlenia. Vtáctvo sa rozškrečalo, potom utíšilo, farby začali blednúť a tiene mohutnieť, vzduch sa rozvoňal večernou vlahou. Zostalo ticho a priestor pre každodenné spytovanie svedomia a príchod noci.

6.

Nepárne kone nedobre ťahajú

„Branar, vstávaj, poď si vyskúšať košeľu,“ budil priateľa August.

„Myslel som, že si včera len žartoval, keď si spomínal svadbu,“ pretieral si oči Branar.

„Tým som známy, ale keby si tam dnes prišiel v tomto, bol by to asi dosť zlý vtip.“ August ukázal na slamu, čo z Branara visela z každej strany. „Tak poď. Navyše už ideme jesť.“

Teplá izba, do ktorej vošli, voňala ohňom, bylinkami, medom a múkou. Statnejšia žena v šatke sa po nej čiperne presúvala z jednej strany na druhú. Pracovala rýchlo a zdalo sa, že s ňou všetko v kuchyni spolupracuje – akoby každý hrnček, fľaša, kutáč pri peci alebo malá handra čakali len na to, kedy sa ich dotkne, aby jej mohli pomáhať. Darnália balila do plátna chleby a koláče a ukladala ich do košov.

„Tak ty budeš Branar!“ zvolala žena a hneď sa k nemu vybrala s otvorenou náručou. „Vitaj u nás!“ Vrúcne ho pobozkala na obe líca a objala ho mocne ako vlastného syna. Branar ostal zaskočený. „Spal si dobre?“

„Výborne, ďakujem,“ žasol nad ženinou srdečnosťou.

„To som rada. Povedala som Darnálii, nech ti dá dosť prikrývok, tak dúfam, že ti nebolo zima. Vyskúšal si si už tú košeľu, nech môžeme všetci jesť?“

„Nie, ešte nie.“ Pozrel trochu zmätene na Augusta, ktorý hneď pobehol a priniesol mu sviatočnú košeľu aj kabanicu. Branar sa do pása vyzliekol. Darnália naňho ukradomky pozrela. Všimol si to a uškrnul sa.

„No, budeš v tom trochu napasovaný, ale inú nedostaneš,“ zasmial sa August, keď si ho premeral.

„Aký napasovaný, prosím ťa? Chrbát má trochu širší ako ty,“ napravovala mu Madarla košeľu na pleciach, „ale sedí mu.“

„Kto sa to vlastne žení?“ opýtal sa Branar.

„Kamarát,“ odvetil August. „Bol s nami v lese, taký plavovlasý. Veď som ti to včera rozprával. Kde si bol duchom?“

„Inde,“ povedal si pre seba Branar a pohladil si na hrudi košeľu, na ktorej vycítil aj Darnáliin pohľad. Bez slova k nemu pristúpila a napravila mu viazanie.

„Takto.“ Utiahla šnúrky a nespúšťala zrak z jeho očí. Prudko sa otočila.

„Ďakujem.“ Dotkol sa jej ruky na znak vďaky, no rýchlo mu vykĺzla.

„Počuj, August, ako to, že ty sa v jednom kuse rehoceš a tá tvoja sestra je taká… priečna?“ opýtal sa Branar s nákladom dobrôt. August popri ňom rovnako rýchlo prepletal nohami dole svahom.

„Ha, to si len prišiel v blbom čase. Pred mesiacom sa pohádala s frajerom. Nechala ho. A potom on nechal ju.“

„Čo?“ nechápavo sa zasmial Branar. „Ako to myslíš?“

„Tak. Rozišla sa s ním a on sa zbalil a odišiel sa tralalákať s nejakými tými putovnými liečiteľmi,“ prihrbil sa August a vyslovil to namiesto hlasu len teplým dychom. „Spravil jej to na truc, keby si to náhodou rozmyslela a chcela sa k nemu vrátiť – tak aby ho už nenašla. A ona teraz chodí smokliť do lesa. Ale zdá sa, že jej to pomáha. Je trochu veselšia a taká schopnejšia. Lebo už chodila ako vyžmýkaná mátoha. Nedalo sa na ňu pozerať.“ Augustovi sa trochu pokĺzla noha, ale ustál to. „Ak dnes pôjde tancovať, tak ju možno uvidíš aj…“

„Milú?“ skúsil hádať Branar.

„Keby len milú! Ak pôjde tancovať, uvidíš ju, aká je,“ uškrnul sa August.

„Tak to aby som ju vzal do tanca,“ lišiacky zahlásil Branar a na chvíľu zastali.

„Však nepoznáš naše tance,“ smial sa August.

Branar si len lakťom utrel spotené čelo a zahľadel sa na Darnáliu, ktorá o hodný kus pred nimi niesla s matkou koše s jedlom. Vydýchol si a cez úsmev precedil: „Za pokus to stojí, nie?“

* * *

Hĺbavý muž aj veselý pijan, kňaz, učiteľ, sukničkár či vojak, mladík, otec a rovnako aj dedo. Každý mužský ľudský tvor si voľkal – hoci každý celkom odlišným spôsobom – v speve a kráse podhorských dievčat. Nastrojené vyzerali ako bábiky. Každá osobitá, no všetky nádherné – vyobliekané, vyčesané, opásané, vyzdobené – a pritom úplne prirodzené. Hrdlá sa im pri speve chveli ako ich mašle vo vetre. Chlapom sa triasli kolená a vydatým ženám srdcia, keď cez tóny ich hlasov prichádzala nevesta. Kráčala pomaly, a predsa sa ocitla pri oltári akosi prirýchlo.

„Aj hospodár vie, že nepárne kone nedobre ťahajú. Aj ľuďom sa lepšie žije spolu…“

Preto ich spoločne zapriahneme do chomúta, smial sa v duchu Branar.

„Aj títo dvaja mladí ľudia sa rozhodli, že budú spolu šťastní…“

Vždy lepšie, ako keby sa rozhodli byť spolu nešťastní – počkať, to vlastne príde samo.

„…aj tie koníky poznajú navzájom svoje sily… ľudia sa musia dobre poznať, aby vedeli, čo od toho druhého môžu čakať, či sa naňho môžu spoľahnúť…“

Branar sa zaťato díval vpred, no vnútorným zrakom pozoroval a vnímal Darnáliu. Ako dobre sa s ňou pozná? Vie o ňom za jediný deň viac než všetci tí drevorubači dokopy. Myslia si, že je robotný a tichý. Polovica je pravda. Je robotný. Tichý nikdy nebýval. Ale na jeho mieste by bol teraz tichý úplne každý. Ona vie, že sem prišiel s tajomstvom. Ešte ho neodhalila, ale niečo tuší. A ktovie, ako dobre ju poznajú miestni? Vedia, že chodí do lesa, ale vedia prečo? Vedia, že je vnútri horúca, aj keď sa tvári nedostupne?

Branar hľadel pred seba na nevestu. Premýšľal, kedy naposledy videl nejakú svadbu. Kedy videl nejakú nevestu a ľudí na jeden deň takých šťastných a zmenených, že sa na seba ani neponášali a dokázali sa spoločne radovať aj napriek nejakým zvadám z minulosti. Nádherné, ako sa ľudia dokážu spojiť pre krásnu a dobrú vec. Akú radosť im to dokáže spraviť. Aj on sa nachvíľu cítil celkom šťastný – bola to tá chvíľa, keď nevesta tancovala so ženíchom a pridávali sa páry, hudba silnela, zmysly sa uvoľňovali a v kole aj za stolom sa niesol smiech.

Medzi ľuďmi sa mu kde-tu mihala otcova tvár, akoby sa mu pripomínal. Branar sa s ním ani nerozlúčil. Mal by ho oplakávať, ísť niekam do samoty – a on sa tu zabáva. Hm, zabáva? Iba čo trochu pije a prehodí s ľuďmi slovo-dve…

Dopila sa ďalšia fľaša.

Zábava v plnom prúde, všetko tancuje, ziape a slope. Odhaľujú sa ženské kolená, mužské chúťky a majetkové dohody. Po panensky čistom speve dievčat v kostole by sa azda dala predpokladať ich väčšia upätosť, ale nie. V kostole nádherne nastrojené porcelánové bábiky sa teraz na zábave zmenili na vášňou prekypujúce zvodnice a ani navrstvené sukne nepomohli, šibalské mužské oko vedelo, kam zablúdiť a potešiť sa.

Medzi dievčatami zbadal Branar Darnáliu. Hoci robila tie isté kroky, bola iná. Divoká, nespútaná, plná radosti, života – veselosť mohla rozsýpať priehrštiami. Rozhorúčená, nádherná, keby ju chcel chytiť, bola by nepolapiteľná. Pramienky vlasov jej skĺzli do tváre a ako ich hlavou odhodila ponad rameno, pozrela priamo na neho. Odvtedy vedel, že hoci mu nevenuje už ani jeden pohľad, celý jej tanec patrí jemu. Alebo si to aspoň v duchu želal.

Už pochopil, o čom August hovoril. Táto dievčina nemala s tou tichou a zádumčivou osobou predtým vôbec nič spoločné. No napriek tomu, že túžil zachytiť aspoň iskierku z toho ohňa, čo z nej sršal, nedokázal sa pohnúť z miesta. Ťažili ho celkom iné myšlienky. Tanečnice sa rozpŕchli, posadali si a pri stoloch sa opäť všetkým ponalievalo. Aj muzike. Len huslista si ešte pomaly fidlikal. Darnália vyšla von.

Popri vrave a štrngote si Branar predstavoval, ako by asi vyzeral otcov kar. Možno by tiež napokon skončil ako utužujúce stretnutie plné smiechu, náhlych sĺz, spomienok, ďalších sĺz, objatí a zádumčivého mlčania nad pijatikou. Presne ako obraz pred ním. Obrad, ktorý tomu predchádzal, sa líšil. Ale toto nie. Oči dieťaťa by to možno videli inak, ale Branar už nebol dieťa. Bol polosirota. Práve si to uvedomil.

„A ty čo plačeš? Hej, chlapče,“ drgal doňho starší muž s takmer prázdnym pohárikom v ruke. Branar vzal fľašu zo stola a bez slova mu dolial. „Čo je? Však ich ani nepoznáš,“ ukázal smerom k manželskému páru.

Branar najprv len pokrčil plecami a utrel si nos. Zahľadený na ich veselý tanec potom povedal: „Nepoznám. A nie je to všade rovnaké, sváčko? Všetci ľudia sú jedno. Jedno telo, jedna duša, jeden duch. Narodí sa dieťa a aj vo vás sa čosi narodí. Umrie človek a aj vo vás čosi umrie.“ Tu mu trochu priškriplo hrdlo. „Všetci sme jeden život.“

Starký ho potľapkal po pleci. Možno čosi tušil, možno vôbec nevedel, možno mal Branara za okamih prečítaného ako otvorenú knihu. „To bude dobré,“ uisťoval ho láskavo chrapľavým hlasom. „Bež si užívať život a dumanie na lavici prenechaj starým, čo povieš?“ navrhol s pohárikom v ruke, opierajúc sa o stôl.

Branar vyskočil, akoby ho bodlo. „Och, prepáčte. Poďte, sadnite si prosím. Prepáčte, ja som úplne…“

„Dobre je, nechaj tak. Pochopil si. To stačí.“ Starký sa uvelebil na vyhriatej usedenej kožušinke. „A teraz choď.“

Branar chvíľu pozeral po tancujúcich aj ľuďoch okolo. Nevedel, kam sa pridať. Pohľadom hľadal Augusta. Vtom doňho narazila dievčina so šatkou na očiach. Rýchlo si ju strhla. Prekvapene a naradovane naňho pozrela, schmatla ho za rameno a ťahala von.

„Čo sa deje?“ trhal sa Branar. Dievčina sa otočila a s prosebným úsmevom naklonila hlavu. Nežne ho chytila za ruku a pomaly ťahala smerom von.

V tme pred domom najskôr nič nevidel. Potom ho dotiahla kamsi za roh ešte do väčšej tmy. Tu sa ako zvončeky rozozvučal smiech ďalších dievčat. Dusený, chichotavý, nezastaviteľný. Mesiac a svetlo z malého okna napokon odhalili ich siluety. Boli asi štyri. Obďaleč zbadal ešte jednu. Postávala akosi mimo nich. Pretriasala si vlasy, zrejme sa prišla len ochladiť po tanci.

„Neprehovorila si? Ani slovo?“ spovedali Branarovu spoločníčku ihneď ostatné. Zavrtela hlavou. „Neprehovorila?“ pýtala sa jedna Branara. Pôsobila ostro, ako samozvaná kráľovnička medzi týmito divožienkami.

„Nie,“ odvetil. Pochopil, že hrajú akúsi hru.

„To je ten cudzinec,“ uvedomila si podľa jeho hlasu jedna z nich.

„To som dobre natrafila, čo?“ chválila sa zvodkyňa. Dievčatá nehatane zajasali a hneď sa vzájomne napomínali, aby boli tichšie. Vzrušenie bolo ťažké ovládnuť.

„Tak do toho,“ zavelila kráľovnička.

„O čo ide?“ pýtal sa Branar nadšene i zmätene.

„O odmenu. Pobozkáš tú, čo ťa dokázala bez slova priviesť?“ opýtala sa ho. Branar sa zachechtal a dievčatá nadšene zapišťali.

Postava stojaca vzadu sa rázne vybrala naspäť do domu. Idúc okolo, nahlas utrúsila: „S tým si radšej dajte pokoj.“

Branar okamžite spoznal jej hlas.

„Ale čo? Žiarliš?“ zazrela po nej zvodkyňa.

„Darnália žiarli! Darnália žiarli!“ škrekľavo ako decko zaspievala druhá.

„No to určite,“ odvrkla pobavene Darnália a išla ďalej.

„Ona naozaj nemusí,“ povedala sucho kráľovnička a nadšenie v dievčatách primrzlo. „Môže mať každého.“

„Každého?“ zbystril Branar.

„Ale teba nie. Teba máme my,“ nežne sa usmiala zvodkyňa, akoby sa nič nebolo stalo a bola tu so záhadným cudzincom vlastne celkom sama. „Takže?“ pozrela na Branara. Váhal.

„Takže si s ním dajte pokoj a vráťte sa dovnútra. Aj tak neviete, čo je zač!“ vyklonila sa ešte spoza rohu Darnália. V tom momente sa Branar sklonil k dievčine a zároveň s bozkom ju nadvihol tak, ako sa berú na ruky väčšie deti. Ostatné divo a radostne zapišťali. Keď Branar dievčinu zložil späť na zem, držala sa ho, lebo sa jej trochu zakrútila hlava. Dotkla sa svojich pier a tajomne sa zasmiala. Branar sa pousmial a bez slova od nich odišiel. Darnálie nikde nebolo.

Vošiel do domu. Všetko bolo ako predtým, tancovačka v plnom prúde. Starší posedávali a popíjali, mladí už upachtení tancovali, ale tak svižne, akoby len v tej chvíli začali. Spoza nich k nemu doletel pohľad, mierený veľmi presne. Videl zlosť v Darnáliiných očiach, hoci sa snažila byť ľahostajnou. Nadvihol obočie a nevinne sa uškrnul, akoby hovoril: „Čo je?“ Uhla pohľadom. Branar k nej prekľučkoval davom.

Nemôžem sa trochu zabaviť?“

„Zabávaj sa,“ mykla plecom. „Čo mňa je do toho?“

Branar ju chytil za lakeť. „Štve ťa to,“ zhodnotil pozorujúc jej tvár.

„Rob si, čo chceš,“ odsekla a odvrátila hlavu.

„Chcem ísť tancovať. Smiem prosiť?“ naznačil úklon. Darnália sa nad jeho spôsobmi pousmiala.

„Čo sme na kráľovskom dvore?“ Potom zmeravela. Možno pochádza z kráľovského dvora. Ale ako sa sem dostal, prečo je tu? Čo tu robí?

No čo asi – pýta ťa o tanec, počula odpoveď vo svojej hlave.

„Veď si tu pred pár hodinami všetky odmietal s tým, že nevieš naše tance.“

Branar odpovedal takmer bez pohnutia: „Neviem. Vadí?“

Darnálii sa pohli len kútiky úst.

„Ani najmenej.“

Branar s ňou prešiel popri muzikantoch. „Skús niečo pomalšie,“ hodil primášovi peniaz.

Zastal a obrátil sa. Pozrel si na ruku, v ktorej držal Darnáliinu dlaň. Pribudol aj jej pohľad. Pomaly sa posúval dlaňou hore po jej zápästí až po lakeť. Tam zastal. Keď sa doň zospodu jemne zaprel, nadvihol jej rameno, a to pozdvihlo aj jej oči k nemu. Pohľadom ju pritiahol o kúsok bližšie k sebe. A ten pohľad už ani jeden z nich nepopustil. Bola v ňom zlosť, tajomná bolesť aj hladná zvedavosť. A zrnko nádeje. Malinké ako svetielko sviečky kdesi v diaľke. No vďaka všadeprítomnej tme bolo práve to mizivé svetielko veľmi dobre viditeľné. Existuje. Je nádej, že človek dokáže človeka pochopiť, aj keby celý zvyšok sveta len krútil hlavami.

Darnália pocítila Branarovu dlaň hore na ramene, na pleci a napokon na krku, na uchu, na líci. Mohla by si do nej položiť hlavu, keby mu dôverovala. Hoci ich predstavy odnášali do iných krajov, nohami stáli pevne na zemi. Ich sošný tanec sa nepodobal ničomu zvyčajnému. Vlastne sa takmer nedotýkali, hudba hrala, no oni ešte poriadne nespravili ani krok, ale už tento postoj, pri ktorom stratili pojem o mieste a čase, pútal všetky pohľady.

Po nedlhej chvíli všetok huk utíchol a všetci napäto očakávali, čo sa stane, či sa vôbec pohnú. Mnohí mladí nechápali, prečo netancujú, a mnohí starí nemuseli ani nič povedať. Vedeli, čo sa deje. Len sa kochali okamihom, na ktorý vo svojom živote už takmer zabudli.

„Ajejéj…“ s úsmevom odvrátil zrak starký, čo sedel na Branarovom mieste. „Je to tu.“

„Čo je?“ pýtal sa Velgan, teraz sediaci oproti nemu.

„Myslím, že sa ti dcéra trošičku zahľadela.“

„Darnália?“ Velgan sa obrátil. „Nevidíš, že sa len naťahujú? Kto z koho.“

„Nemyslím, že je to celkom tak. Pozri sa ešte raz.“

„Tá sa tak ľahko nedá. Ak nebude chcieť,“ Velgan sa oprel o stôl. Potom ešte raz pozrel ponad plece a bolo mu akosi úzko. Na ramene pocítil dotyk – Madarla pri ňom postávala a s hrejivým úsmevom sledovala scénu.

„Prečo netancujú?“ zaznel tenký, takmer ešte detský hlas.

„Čo ja viem? Čo sa mňa pýtaš?“ odhundral podobný hlások.

„Možno to nevedia.“

„Darnália vie. Viem, že vie.“

„Ticho už…“

Predsa len sa pohli. Našľapovali pomaly, obozretne, ako v lese. Tancovali opatrne a prezieravo, akoby boli na love a nesmeli vyplašiť korisť, čo majú na dohľad. Branarove pohyby boli veľké ako celá jeho postava. Darnália pri ňom bola drobnučká, no s ľahkosťou sa pod ním krútila. Pohojdával si ju v rukách, akoby ju samotným tancom pohládzal. Aj keď sa pootočila nabok, neodtrhla od neho pohľad. Objal ju okolo pása a zdvihol. Kráčal s ňou a točil sa, niesol ju a zas ukladal raz na jedno, raz na druhé miesto. Ich dotyky boli pevné, zovretia mohli byť dokonca bolestivé, ale pohyby vyzerali ľahko a plynulo. Zdalo sa, že majú napnutý každý sval, hýbali sa však ako v mede. Po hýrivej zábave, ktorá tam dovtedy vládla, museli pôsobiť, že sú načisto spomalení. Nikto z hostí z nich nedokázal spustiť zrak. Teda okrem malých chlapcov, ktorým to pripadalo ako príšerná nuda.

„Však nič nerobia…!“

„Ty nič nerobíš, ty pajác. Veď ju nesie ako princeznú,“ zasnene žaslo dievčatko.

„Nali je teraz víla, keď vie lietať?“ pýtala sa dievčatka malá sestrička.

„Určite,“ blažene odvetilo dievčatko.

„Aj ja chcem tak lietať… Tatko! Tatko…“ cupkalo hneď to menšie.

„Ja prvá, ja prvá!“ rozbehlo sa dievčatko, zvrtlo sa a vrátilo k svojej pozorovateľni. „Ale až o chvíľu,“ zašepkalo.

Branar a Darnália zastali. Jej päty sa zdvihli nad špičky a špičky pomaly nad zem. Zastali až kdesi nad Branarovými kolenami. Držal ju nad sebou a pod závojom jej vlasov sa lúčil s jej očami. Nemôže to trvať naveky. Alebo môže?

Hudba utíchla. Zložil ju dole a uklonil sa, ale oči od nej neodtrhol.

„No dobre, milí pekní,“ objavil sa pri nich znenazdajky August a na celú izbu hulákal, „prvé miesto v babkovských klebetníkoch máte na tri dni isté a teraz sa poďte napiť, nech nezaberáte miesto…“ Obrátil sa k muzike a rozkazoval: „… ženíchovi a neveste! Nech sa tuto kamarát naučí aj naše tance! Hraj!“

Aj mladomanželia tancovali nádherne. Zladene, presne, pristalo im to spolu. Boli plní života a radosti. Starším ľuďom popred oči tancovali spomienky, mladým predstavy. Nevestička ujúkala, smiala sa a jej muž si ju prehadzoval z kolena na koleno.

„Hore ju! Na plecia! Pod sukne! Pod sukne!“ kričali naňho. Mladík nadvihol svoju ženu tak, že si kľakla na jeho plecia a jeho tvár sa blažene skryla pod jej sukňami.

„Deti spať!“ ozvalo sa pri peci.

„Nie! Ešte nie!“ pišťali malí diváci.

„Dobrý si bol,“ potľapkal Branara po pleciach August. „Na to, že nepoznáš naše tance.“

„Zdá sa, že aj vy ste tu celkom zdatní,“ pochvalne ukázal na rozjarených mladomanželov Branar.

„Máš sa čo učiť,“ zasmial sa August a štrngli si. Potom využil chvíľu Branarovej nepozornosti a otočil sa aj k sestre.

„Nepozeraj tak. Viem, čo si myslíš,“ hatala jeho úsmev Darnália hľadiac do pohárika, kam jej nalieval pálenku.

„Vitaj späť medzi živými,“ stlmil August hlas.

„Nebola som mŕtva…“ protestovala. Brat jej dolial a jeho oči veľavravne mlčali. Rezignovane vydýchla.

„Nebola. Ale teraz je to určite lepšie,“ žmurkol na ňu, po štrngnutí prekopŕcol do seba pohárik a pobozkal ju na čelo. Sestra mu poďakovala úsmevom. Keď dopila, vzal ju tancovať.

7.

Odvážnemu šťastie praje

August videl zmiznúť vo dverách posledného z miestnych. Poobzeral sa po Branarovi, no nevidel ho. Hneď vedel, koľká bije, a trielil von.

„Počúvaj, odkiaľ si ty?“ Branara už ťažkým krokom obchádzal mladý chlap, statný ako medveď.

„Pýtaš sa, lebo…?“

„Lebo by si mal ísť obrábať vaše dievčatá. Našim stačíme my.“

Branar si ho premeral a mykol plecom. „Dobre.“

„A na Darnáliu si daj pozor.“

„Lebo?“

„Lebo tá má chlapcov rada,“ povedal uštipačne.

„Hovoríš, lebo vieš?“

„Viem svoje.“ Branar mu čítal z tváre. Medveď naozaj niečo vedel, ale nešlo o neho samého. „Aby ti raz neušla,“ dával mu chlapík dobré rady.

„Mne? A čo ja s ňou mám?“

„To vieš ty,“ povedal príkro.

„Máš na srdci ešte niečo?“ spýtal sa Branar, aby to uzavrel. Zvrtol sa na päte, no cestu mu hatali dve mocné siluety. Cez ne sa už predieral August.

„Dnes nie, chlapci. Na svadbe sa to naozaj nehodí,“ krotil prítomných.

„A čo je teba do nás?“ osopil sa naňho medveď.

„Mňa je do vás to, že zrejme zase vyčíňaš kvôli mojej sestre.“

„Nenamýšľaj si, August,“ uškrnul sa medveď. V protisvetle zastala v otvorených dverách štíhla ženská postava. Všetci ju spoznali. Rýchlo pochopila, kto a prečo stojí vonku.

„My o vlku…“

„Čo robíte?“ Darnáliin hlas znel prísne.

„Zabávame sa, poď sa pridať,“ vyzval ju medvedí chlap tónom, ktorým ju chcel skôr odohnať.

Darnália vošla bez slova doprostred tlupy mužov. Všetci zmĺkli. Zastavila sa tesne pred medveďom. Hovorila pokojne.

„Prestaň s tými bitkami. Viem, že som ti zrejme ublížila, ale ak sa hneváš, povedz to mne. Nemláť každého, kto ti príde pod ruku.“

Medveď slastne mľaskol. „Ako chceš,“ rozkročil sa a založil si ruky na prsiach.

Augusta myklo a pohol sa jeho smerom, no čiasi ruka ho zadržala. Branar tiež v tme radšej pre každý prípad zaťal päste.

„Špinavo zvádzaš chlapov a potom ich odhadzuješ. Pripravila si ma o priateľa. Ale vieš čo? Som rád, že odišiel. Radšej nech sa vláči svetom, ako by sa mal vláčiť s takou, ako si ty.“ Napľul jej do tváre a spravil krok, aby ju obišiel. Darnália za sebou začula bratov prudký, zlostný nádych a cítila, ako napriahol zovretú päsť na konci drevorubačského ramena. Bola rýchlejšia ako jeho ruka, keď cez zuby tupo zasyčala: „Nechaj ho, August!“

Medveď sa spolu s ostatnými vrátil do teplej izby.

August si zhlboka vydýchol a vytriasol kŕč zo zápästia. Pozrel na sestru. Stála zaťato, ani sa nepohla. Priblížil sa len opatrne. Prerušovane sa nadýchla. Rukávom si utrela tvár a prstami dosušila klzkú stopu pri oku a nose. Hnusila sa jej. Prsty si poobtierala o sukňu, potom zostala nehybne stáť. Až vtedy ju August mlčky predišiel a mocne objal. Zakvačila sa o jeho ramená a plakala mu do slávnostnej košele. Celú si ju skryl do náručia a hľadel do zeme. Ešte vždy sa mu pred očami opakovala tá odporná chvíľa. Mal mu jednu vyťať. No tak by sa pobili. Ale je pravda, že nešlo oňho. Celý čas išlo o Darnáliu. Chcela to takto. Dobre. Pokojne tu pre ňu a jej plač bude stáť aj hodinu.

August pozrel na Branara, ktorý sa celý čas neodlepil z miesta. Tiež potreboval precitnúť z tej podivnosti, čo sa pred ním udiala. Niežeby nevedel utŕžiť alebo uštedriť zopár rán, no napokon bol rád, že k tomu nedošlo. Takto mal aspoň dokonalý prehľad o dianí v Podhorí. Karty boli na stole. Videl, s kým má do činenia, aj na čej strane sa ocitol. Strana väčšiny to určite nebola. A predsa sa na tomto brehu cítil dobre; patril viac sem, už to pochopil. Kým v Krasodolí bol jedným z takýchto horkokrvných žrebcov, teraz sa ocitol medzi ľuďmi, čo si za životnú vybrali tú cestu, kde sa sila prejavuje viac vnútorne než navonok. Bolo to nové a obohacujúce poznanie.

„Ideme domov?“ spýtal sa August. Darnália pokrútila hlavou.

„Chceš ísť dnu?“ Pokrčila plecami.

„Keď nepôjdeš, budú vedieť, že majú navrch,“ poznamenal Branar a všimol si, že jej brat prísne zdvihol hlavu. August si nebol istý, či sa má Branar do toho miešať. Darnália bola hrdá aj tvrdá. Navonok. Vo vnútri bola krehká, ako z vosku.

„Nech majú,“ mykla rázne plecom. August si v duchu vydýchol. Je vyliečená. Toto je jeho sestra.

„Poď, vypijeme si,“ vzal ju okolo ramien.

Nešla. Vymkla sa mu. Ešte váhala.

„Tak domov?“ pozrel na ňu. Darnália si vzdychla. Potom sa uškrnula, v duchu sa dokonca zasmiala. August s Branarom stáli úplne zrkadlovo. Obaja boli na polceste k dverám, s hlavami obrátenými k nej. Vyzerali, akoby ju pozývali z tmy do svetla.

„Nie,“ odpovedala. Váhavo pozrela na Augusta, ale potom sa narovnala a prvá vykročila smerom dnu. Čo bolo, bolo. Aj otvorené rany sa liečia pálenkou.

* * *

Velganovci s Branarom pomaly stúpali do kopca, namierené mali domov. Mohlo byť okolo štvrtej, lebo ešte potrebovali lampáš. V diaľke nad obzorom sa črtali prvé obrysy hôr, kde sa asi o hodinu malo začať s východom slnka rozjasnievať celé nebo. August vošiel s mamou dovnútra. Darnália zostala sedieť vonku pred domom.

„Poď spať,“ povedal otec uťahane, no nenútil ju.

„Prídem,“ odvetila pokojne a s hlavou opretou o drevenú stenu domu sledovala svetielka dole v dedine. Nočná obloha už mala jemný fialový nádych.

„Nebuď dlho,“ povedal otec a drsným prstom jej prešiel po líci.

„Neboj sa, ocko.“

Velgan pozrel na dcéru, potom na Branara, a keď im poprial dobrú noc, zavrel dvere. Všade bolo ticho. Branar stál mlčky pár krokov od lavičky.

„Ďakujem za tanec,“ ozval sa po chvíli.

Darnália namiesto odpovede len sklonila hlavu a stroho mu zaželala dobrú noc.

„Veď bude svitať. Ty chceš ešte spať?“

„Pýtaš sa, pretože ty nie?“ zazrela naňho.

„Môžeme si ešte zatancovať,“ navrhol tajuplným tónom.

„Môžeme…“ prekvapila ho Darnália milou odpoveďou a vstala. Branar podišiel bližšie. „… pri najbližšej príležitosti,“ dokončila vetu a zvrtla sa na odchod. „Dobrú noc,“ stihla ešte vysloviť, kým zatvorila dvere.

Studená ako toto ráno, pomyslel si. Ale všade raz vyjde slnko. Len treba počkať, uškrnul sa sám pre seba, aby uchlácholil sklamanie a pobral sa k stodole.

„Dobrú noc!“ zavolal pre prípad, že by ešte stála blízko dverí a počula ho.

Počula. Od dverí sa neodlepila, lebo čakala, kým za sebou Branar zavrie vráta na stodole. Potom chvíľu počkala a vyšla von. Pozrela smerom k stodole. Nikde nikoho. Obrátila sa a kráčala k lesu.

Cestu poznala dobre, trafila by aj za väčšieho šera. Vzduch bol nesmierne osviežujúci. Každým nádychom jej prenikal do tela, až mala zimomriavky. Tvár jej zohrievali obláčiky vlastného dychu. Čoskoro na nej pocítila aj rýchle ľahké kvapky. Padala rosa. Hoci bolo nebo stále svetlejšie, na okraji lesa vládlo šero. Preto nemohla tušiť, že ju Branar ticho sledoval. Na kraji čistiny si vysadla na spadnutý kmeň, kolená skrčila pod vlhké sukne a objala si ich.

„Tofan…!“ zavolala nežne. „Mohol by si, prosím, prísť? Chcela by som s tebou hovoriť.“

„Hovor,“ ozval sa nádherný hlas. Darnália sa obzrela. Branar sa rýchlo skryl a zostal nehybne sedieť za stromom. Bol dosť blízko na to, aby všetko počul. Ale počul len Darnáliu.

„Tu som, Darnália,“ odpovedal jej krásny mladícky hlas, v ktorom sa ozýval smiech. „Upokoj sa, nesieš v sebe veľký zmätok. Rušíš tým všetok život v lese.“

„Viem, odpusť mi. Cítim sa, akoby som mala v duší vír…,“ pokrútila Darnália hlavou, ktorú mala v dlaniach. Zhlboka sa nadýchla a vydýchla. Vtom ho zočila. Bytosť sa pred ňou zhmotnila. Mala podobu vysokého muža v jemnom plášti, ľahko splývajúcom od pleca k zemi, so svetlou ozdobnou čelenkou na hlave. Darnália opäť zacítila zimomriavky a usmiala sa.

„Hovor. Počúvam ťa,“ zopakoval muž. Chvíľu naňho ešte pozerala, kým si spomenula, kde je a čo chce povedať.

„Ani sama tomu neverím. Je mi zvláštne. Cítim sa šťastná a smutná zároveň. Cítim túžbu a zároveň vďačnosť….“

„Nerozumiem.“

„Niekoho som stretla. Niečo mi na ňom prekáža, a zároveň ma neuveriteľne priťahuje.“

„Má na čele napísané, že je tvoj osud?“

„On nie,“ odpovedala pohotovo. „On nie,“ zopakovala tichšie, keď pozrela do zeme. „Nie je ako tí predtým. Je na ňom niečo iné. Niečo sa mu zablyslo v očiach, keď som ho prvý raz uvidela. Naozaj. Neviem to vysvetliť. Odvtedy sa naňho buď nemôžem, alebo musím pozerať.“

Odmlčala sa. Tofan si ju prezeral. V duchu videl nejasné obrazy smutnej, zatrpknutej aj vzdorovitej Darnálie, no všetky boli pretkané radosťou, ktorá napokon zvíťazila nad každou zlou náladou alebo bolesťou. Len to chcelo malý vnútorný zápas.

„Tak prečo si prišla?“ opýtal sa.

„Chcem sa ti vyžalovať. Viem, že to zvyčajne nerobím…“

„To je v poriadku,“ prerušil ju, aby ju ubezpečil, že mu to neprekáža, a tak pokračovala.

„Trápi ma láska a myslela som si, že práve bytosť plná lásky to pochopí.“

Čože? Láska? Branar zvraštil obočie. Čušal za stromom, ani sa nepohol. Darnáliina samovrava beztak nedávala veľký zmysel, ale naozaj povedala, že ju trápi láska?

„Láska ťa určite netrápi,“ oponoval jej Tofan. „To by ti láska nespravila. Ani nikto z nás. Ak sa trápiš, trápiš sa sama. Tu je moja rada jednoduchá: prestaň si ubližovať. Ďakuj aj za najmenšiu lásku vo svojom živote tak, ako každý deň ďakuješ za nás a celú prírodu. Odmení ťa.“

Darnália prevrátila očami. „Buď šťastná – to sa ti povie. Ako mám byť šťastná? Aj na to máš jednoduchú radu?“

„Mám.“

„Vážne?“

„A naozaj je jednoduchá. Len ľuďom sa nikdy veľmi nepáčila.“

„Prečo?“

„Pretože – ako som zistil – pod šťastím si zvyčajne predstavujú hojnosť. Tak nech si želajú hojnosť, nie šťastie,“ povedal úprimne a priamo. Úsmev pritom nestrácal z tváre.

Darnália zatiaľ zadumane naháňala myšlienky po tienistej čistine. Keď precitla, zvedavo sa opýtala: „Takže v čom je to tajomstvo? Môžeš mi to povedať?“

„Môžem. Nie je to tajomstvo. V jednej studničke vyvierala taká dobrá voda, že ľudia, ktorí ju pili, sa cítili s každým dúškom lepšie.“ Darnália si oprela hlavu o kolená. Milovala lesné príbehy. „Ba čo viac – cítili sa lepší. Zdravší, krajší, šťastnejší. Aj studnička z toho mala radosť. Kým si jedného dňa neuvedomila, že by takto mohla prísť o svoju vodu nadobro a mohla by vyschnúť. To nechcela, preto začala vodou šetriť. Najprv nakrátko, potom na dlhšie, až napokon ňou šetrila natoľko, že naozaj celkom vyschla.“

Darnália zvážnela. Odbočila pohľadom. „Neviem, či rozumiem. To je tá jednoduchá rada, ako mám byť šťastná?“ spýtala sa.

„Áno,“ usmial sa Tofan a celý sa rozžiaril jemným zlatobielym svetlom.. „Šťastie nemôžeš získať. Je v tebe, vyviera ako prameň. Rozdávaj, čo je v tebe dobré, a budeš šťastná. Všetko, čo dáš, sa ti vráti. S množstvom navyše. Tak je to predsa v prírode už po tisícročia a ver mi, že ona je šťastná. Čo jej vezmeš, vezme ona tebe. Čo jej dáš, to ti stonásobne vráti. Ak cítiš lásku, daruj ju. Nemôže sa ti nevrátiť.“

„Môže ma odmietnuť.“

„Áno. V prírode sú aj stromy, aj skaly. Ty živ to, čo je živé. Načo by si polievala skalu?“

„Lebo aj skala môže napokon puknúť.“

„To je pravda, len to môže trvať aj celý ľudský život. Tak len zváž, z čoho budeš mať väčšiu radosť: z rozlomenej skaly alebo rodiaceho stromu?“

Darnália sa pousmiala a prikývla.

„Skaly zachovávajú spomienky, stromy zachovávajú život. Neviaž sa ku skale, ťažila by nielen teba. Ale na to ešte prídeš,“ povedal Tofan.

„Prídem?“ zvedavo nadvihla obočie.

„Čoskoro,“ usmial sa a zmizol. Darnália zostala sedieť s otvorenými ústami. Chcela sa ešte čosi opýtať, no už si len povzdychla.

„Ďakujem,“ začul Branar jej hlas a potom kroky. Rýchlo sa ešte viac prikrčil.

Darnálii sa so sviežimi myšlienkami hneď ľahšie kráčalo v ústrety novému dňu.

8.

Nič neutrie slzy tak ako vlastná ruka

Toto všetko sa dialo v čase, keď začali kvitnúť kvety. Nebo, potoky, aj mnohé veci sa vtedy vyjasnili. Od svadby už Darnália neplakávala toľko ako po rozchode. Vtedy to potrebovala, lebo každý dôležitý začiatok sa začína slzami. Dali jej možnosť rozlúčiť sa so starým a očistiť sa pre nové. Po týchto dlhých plačoch sa stala pokojnejšou – a to akoby prinieslo úľavu celému Velganovmu dvoru. Primkla viac k mame a pomáhala jej v práci i domácnosti. Podvečer chodievala do lesa – vraj spievať, plakať a modliť sa. Kričať, šepkať a mlčať. Nabrať nový dych a nové myšlienky.

„Alebo chodí hľadať priezračné kamene,“ zamudroval raz August, keď ju čakali pred večerou.

„Aké kamene?“ spýtal sa Branar.

„To sa len tak hovorí,“ mávol rukou August.

„To hovoria starí ľudia vnúčatám, keď sa idú len tak do prírody prejsť,“ vľúdne dokončila Madarla.

„Aby ich mali na čo napačmať! Niekto tu vraj raz taký kameň naozaj našiel. Ale potom sa stratil. Hm… A ktovie, či je to pravda,“ mykol August plecom.

„To uvidíme, keď ho Darnália prinesie,“ žmurkol Branar na kamaráta a ten sa popod fúz zasmial.

„Čo prinesiem?“ ozval sa vo dverách Darnáliin hlas.

„Hurá! Prišla! Večera!“ zvolal August. „No konečne!“

„Čo keď prinesiem?“ opýtala sa znova.

„Ale nič,“ hodil Branar rukou.

„Mami, čo keď prinesiem?“

„Priezračný kameň,“ usmiala sa Madarla.

„Aha,“ vydýchla si Darnália s úsmevom a zdvihla obočie.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Parstelvan - Pečať.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.