Ľalie a vzdušné zámky

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.albatrosmedia.sk

Sonja Kaiblinger

Ľalie a vzdušné zámky

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Sonja Kaiblinger

Ľalie a vzdušné zámky

Originál Lilien und Luftschlösser; verliebt in Serie, Folge 2. vydalo vydavateľstvo Loewe Verlag GmbH, Bindlach, Germany, 2015

Lic. Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

Copyright © 2015, Loewe Verlag GmbH, Bindlach, 2015

ISBN: 978-3-7855-7879-7 (Loewe)

Preklad Silvia Ivanidesová

Sadzba Grafické a DTP studio Albatros Media, Július Muránsky

Vydalo vydavateľstvo FRAGMENT v roku 2018
v spoločnosti Albatros Media Slovakia, s. r. o.,
so sídlom Mickiewiczova 9, Bratislava, Slovenská republika

Číslo publikácie 1 746

Redakčná a jazyková úprava Petra Kýšková

Zodpovedná redaktorka Tatiana Floreková

1. vydanie

Objednávky kníh:

www.albatrosmedia.sk

eshop@albatrosmedia.sk

tel. č.: 02/4445 2046

© Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2018. Všetky práva sú vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať
za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek
spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

Translation © Silvia Ivanidesová, 2018

Cena uvedená výrobcom predstavuje nezáväznú
odporúčanú spotrebiteľskú cenu.

ISBN e-knihy 978-80-566-0840-1 (1. zverejnenie, 2018)

ISBN tlačovej verzie 978-80-566-0744-2 (1. zverejnenie, 2018)

Pre Georgea Clooneyho

Cliffhanger [ˈklɪfhæŋə]: angl.; doslovne v slovenčine znamená: visiaci z útesu.

Obľúbený štylistický prostriedok v televíznych seriáloch a telenovelách. Znamená, že diel sa skončí presne v najnapínavejšom mieste a čitateľ alebo divák sa až v nasledujúcej časti dozvie, ako príbeh pokračuje. Takýto nečakaný koniec má svoj pôvod v románoch na pokračovanie z 19. storočia.

Používajú ho najmä scenáristi televíznych seriálov, aby prinútili divákov pustiť si ďalší diel. Aby to dosiahli, tesne pred prerušením deja často zaradia úplne nečakaný zvrat alebo extrémne nebezpečnú situáciu. Tento štylistický prostriedok radi využívajú aj spisovatelia, no čitatelia ho väčšinou nemajú v obľube.

V minulej časti

Ashworth Parku…

Záhadné dievča menom Abby sa ocitne v parku panského sídla rodiny Ashworthovcov na britskom Ostrove ruží. Abby je očividne zmätená a nespomína si, ako sa do Ashworth Parku dostala. Najprv ju považujú za novú slúžku, až kým teta Gladys nevyhlási, že v nej spoznáva svoju neter Abigale Barringtonovú-Whitleyovú, ktorá prišla na návštevu z New Yorku.

Štrnásťročná Abby sa ubytuje u tety Gladys v severnom krídle sídla a chaos nedá na seba dlho čakať. Čajové posedenia a plesy sú na dennom poriadku a ona nevie, čo si tam má počať. No najhorší zo všetkých sú podľa nej afektovaná pani domu lady Ashworthová a jej vzdorovitý mladší syn Jasper, ktorí z Abbinej návštevy u tety Gladys nie sú vôbec nadšení. Zatiaľ čo Jasper jej od začiatku nedôveruje, lady Ashworthová sa vysmieva z Abbinho neznesiteľného amerického prízvuku a jej spôsobov.

Iný názor má starší syn Julian. K nekonvenčnému dievčaťu dokonca začne prechovávať ľúbostné city. No napočudovanie sa Abby o tohto krásavca vôbec nezaujíma, radšej by po jeho boku videla skromnú slúžku Clarissu, a tak vymyslí náročný plán, aby ich dvoch dala dokopy.

Znepriatelí si však podozrivého suseda DeWitta, jeho márnomyseľnú dcéru Lydiu a osobného asistenta Charlesa Blackwooda. Boja sa, že toto dievča chce sabotovať ich tajné plány. Okrem toho sa vždy znenazdajky vytratí v tom najnevhodnejšom okamihu. Skrýva nejaké tajomstvo? A odkiaľ v skutočnosti prichádza?

Ashworth Park

Každý deň o 19.00 na Island TV

1

Niektoré veci jednoducho nedávali nijaký zmysel, bolo jedno, ako dlho som si nad nimi lámala hlavu. Súviselo to buď s tým, že som mala iba štrnásť a chýbali mi potrebné životné skúsenosti, alebo s tým, že moje IQ bolo skôr priemerné (rozhodne sa neblížilo k hranici XXL inteligencie ako u mojej sestry Deborah). Možno to však súviselo s tým, že existujú veci, ktoré sa skutočne vymykajú logike bez ohľadu na to, aký je človek múdry alebo skúsený.

Napríklad to, prečo Cukráreň u Bennyho za rohom neponúka donáškovú službu, hoci dokonca aj pán Lee z Dvadsiatej druhej ulice zvládol priviezť jedlo na bicykli až k nám do Brooklynu. Alebo prečo sa skutoční maniaci v New Yorku odvážia vyjsť von až po západe slnka, ako napríklad ten chlapík v trenírkach, ktorý na Times Square každý večer predpovedá koniec sveta. Alebo skutočnosť, že pri chutných jedlách sa v jedálni nikdy nedáva dupľa, no vždy dostaneme gigantickú naberačku hnusnej ovsenej kaše, ktorá ako vriaca láva kvapká cez okraj taniera.

Nuž a, samozrejme, toto tu.

Chlapec v našom byte.

Dobre, to neznelo až tak čudne, aj keď si neviem spomenúť, kedy sme Deborah alebo ja mali naposledy na návšteve mužskú bytosť. Okrem pána Leeho z Dvadsiatej druhej ulice, ale ten iba prinášal rezance.

Nešlo ani tak o chlapca samotného, starosti mi spôsobovalo skôr to ostatné okolo neho. Lebo ten chlapec ležal premočený a v bezvedomí na maminom koberci v obývačke. Iste, mohlo ísť aj o normálneho týpka z našej školy, ktorý na koncoročnom plese vypil priveľa bowle. No tým, žiaľ, nebol.

Bol postavou zo seriálu.

Aby som bola celkom presná, išlo o Jaspera Ashwortha, chalana, nie, postavu z telenovely o britskej šľachtickej rodine, ktorá mi už hodnú chvíľu liezla na nervy. Ibaže sa tentoraz nevyskytoval na televíznej obrazovke, kde som ho mohla jednoducho prepnúť, keď mi začal piť krv. Nie, ležal rovno predo mnou – v našom newyorskom byte.

Áno, som si vedomá toho, ako to znie. Pochybovala som o vlastnom rozume a našťastie som nebola jediná. Moja priateľka Morgan na tom bola podobne. Biela ako stena kvočala na našom dokrčenom gauči a striedavo civela na Jaspera a na mňa. Ako Japonka bola síce prirodzene bledá, no teraz vyzerala, že chce neodkladne vracať.

„Abby, fakt sa to práve deje?“ zamrmlala a siahla po mojej ruke, akoby sa musela niečoho pevne chytiť. „Jasper… ťa sprevádzal počas tvojho premiestnenia z Ashworth Parku? Ale to… to nie je možné!“

Vytisla som zo seba utrápený povzdych. Pred pár dňami som ešte verila tomu, že je nemožné, aby sa normálny človek ocitol vo vymyslenej telenovele. No teraz mi stačilo pozrieť sa na seba, aby som vedela, že sa to deje. Mala som oblečené tie isté šaty s ružami, ktoré mi teta Gladys dala ušiť na ples. V reálnom živote by som si niečo také dobrovoľne určite neobliekla.

Pohľad mi skĺzol na televíznu obrazovku, kde už nebežal Ashworth Park – telenovela, do ktorej som sa dennodenne premiestňovala vinou nejakej kozmickej kliatby, len čo začala hrať úvodná zvučka, a až do konca dielu som bola nedobrovoľnou súčasťou deja.

Medzitým už dávali správy. Išiel príspevok o štátnej návšteve premiéra Papuy-Novej Guiney, ukazovali Obamu, ako mu potriasa ruku. Preblesklo mi hlavou, že to v našej obývačke je oveľa lepší príbeh. Hoci diplomatické vzťahy s Papuou-Novou Guineou boli mimoriadne závažnou súčasťou diania vo svetovej politike. Aspoň v Deborinom svete.

Ako sa len toto mohlo stať? Prečo som sa – ako vždy po skončení vysielania – podľa plánu premiestnila zo seriálu do reality, no vzala som so sebou Jaspera? Celkom očividne sme tu mali do činenia s trhlinou vo vesmíre alebo s niečím podobným. Lebo ako inak by sa do našej obývačky dostalo niečo, čo tam vôbec nepatrilo a čo len ťažko vysvetlíme mame, keď vojde do dverí? A tým som nemala na mysli veľký fľak od zmrzliny s banánom a brownies na koberci, ktorý ešte nikto nevyčistil.

„Ako sa sem dostal?“ vytisla konečne Morgan zo seba a zdvihla sa z gauča, aby si Jaspera dôkladnejšie prezrela. „To… je podobné ako v Kruhu, kde cez televízor prekĺzne to kriedovobiele dievča zo studne a potom všetkých odpraví.“

Preglgla som. Strašidelné, áno, ale v tejto chvíli som nechcela myslieť na horory. Musela som svoju energiu využiť na to, aby som urobila, čo je teraz dôležitejšie. Rozhodla som sa, že budem ignorovať všetky reči o paralelnom svete a sústredím sa na to podstatné. Zranenie. Bezvedomie. Prípad núdze.

Bez zaváhania som si kľakla na zem, schmatla som Jaspera za plece a otočila ho na bok, aby som mu mohla preskúmať ranu na spánku. Oči mal ešte vždy zatvorené a jeho tvár bola kriedovobiela. Pri pohľade na rozmazanú krv sa mi zrýchlil dych a horúčkovito som premýšľala, čo mám urobiť. V televízii to vždy vyzeralo tak jednoducho, no v skutočnosti som ešte nikdy nemusela ošetrovať zraneného.

„Jasper?“ Nešikovne som ho potľapkala po líci. Napriek dažďovým kvapkám bola jeho pokožka na dotyk teplá. „Počuješ ma? Prosím, prosím, povedz niečo.“

Jasper vtiahol do seba vzduch, krátko zažmurkal, a skôr než sa mu oči znova zavreli, zamrmlal niečo nezrozumiteľné. Ale známky života boli známky života.

„Preberá sa. No potrebujeme lekára, ktorý sa pozrie na tú ranu,“ povedala som a hnevala som sa, že mi táto najlogickejšia myšlienka nenapadla už skôr. Úprimne, nikomu by som neželala, aby mal v núdzi po svojom boku mňa. „Morgan, zavolaj záchranku!“

Morgan siahla po bezdrôtovom telefóne, začala ťukať a vzápätí zatajila dych. „Lenže… čo ak ho odvezú do nemocnice? A ako im vysvetlíme, kto to je? Okrem toho tam musí ukázať doklady. Majú seriálové postavy poistenie?“

Och, dokelu. Toľko k ignorácii paralelného sveta.

„Odkiaľ to mám vedieť?“ zvolala som, chytila som ho pod pazuchami a podoprela ho svojou hornou časťou tela, aby som zabránila tomu, že si prehltne jazyk, alebo niečomu inému hroznému, čo by sa mohlo stať. Svoj prvý telesný kontakt s chalanom som si rozhodne predstavovala úplne inak.

„Je to nepravdepodobné. Tvoj suvenír zo seriálu asi nemá ani platný pas,“ premýšľala Morgan, nerozhodne postávala v miestnosti a premeriavala si Jaspera a jeho ranu. Ešte vždy dosť prudko krvácala.

Morgan zvraštila tvár.

Zvláštne. Myslela som si, že ľudia, ktorí zbožňujú horory, majú silnejšie žalúdky.

„Morgan, no tak, potrebujem tvoju pomoc!“ zavelila som a hľadala som niečo, čím by som mohla zastaviť krvácanie a obviazať ranu. „Choď, prosím, do kúpeľne a pohľadaj v lekárničke obväz, niečo na dezinfekciu a… Čo to, dopekla, robíš?“

„Abby, je celý premočený,“ odvetila Morgan, ktorá medzičasom Jasperovi rozopla úplne celú košeľu. „Tie šaty mu treba rýchlo vyzliecť, inak prechladne.“

Nemyslela som si, že by táto situácia mohla byť ešte nepríjemnejšia, ako už bola.

„To je teraz jeho najmenší problém!“ zvolala som. „Potrebujem kompresnú gázu na zastavenie krvácania!“

Morgan poslúchla, odcupkala do kúpeľne a o niečo neskôr sa vrátila s maminou lekárničkou. Na ranu som naniesla dezinfekčný roztok, pritlačila som na ňu gázu a potom ju omotala obväzom, no ten stačil sotva na dvojité ovinutie okolo hlavy.

„To je všetko?“

„Hej. Nič iné tam nebolo.“

„Potrebujem viac látky, aby som to celé zafixovala.“ Premýšľala som. „Daj mi svoje tričko, Morgan. Rýchlo!“

„Ale pod ním mám iba spodnú bielizeň.“

„No tak, daj mi to tričko!“

„Dobre, dobre.“ Morgan poslúchla, vykĺzla z trička a podala mi ho. Takmer mi ho bolo ľúto, vyzeralo dosť drahé, ale mali sme tu predsa prípad núdze.

Roztrhala som ho na pásy, zauzlila som konce a upevnila nimi obväz. „Myslím, že už krváca menej,“ skonštatovala som s úľavou. Naša prvá pomoc síce nevyzerala veľmi profesionálne, ale aspoň na začiatok pomohla.

V tom okamihu sa Jasper celkom prebral a slabo zdvihol hlavu. A potom, v návale emócií, ktoré boli preňho absolútne nezvyčajné, sa mi hodil do náručia.

„Abby! Je všetko v poriadku? Chcel som ísť za tebou a zrazu sa tam objavil Blackwood s lopatou. Myslel som si, že ťa zasiahol. A ja som ťa považoval za totálneho blázna, keď si vravela, že ťa prenasleduje Abraham Lincoln.“ Zdvihol ruku a dotkol sa mojej brady. „Ty krvácaš.“

„To je tvoja krv, Jasper,“ vysvetlila som mu. „Vbehol si mu rovno do rany. Alebo do lopaty. Ani jedno neznie dobre.“

„Ach…“ Zrejme sa mu pomaly vracali spomienky na udalosti v šope. Siahol si na spánok a skrivil tvár. „Hej, to vysvetľuje tie bolesti hlavy. Ako dlho som bol v bezvedomí?“

„Ehm… Odhadujem… tri minúty?“

„Ešteže viem, ako sa volám, a nevidím dvojmo.“ A potom, akoby to bola tá najnormálnejšia vec na svete, sa vytiahol na našu sedačku, vzdychol si a hodil sa do vankúšov. Vidieť Jaspera ako seriálovú postavu na našom gauči bolo také čudné, akoby práve prišiel na večeru Mickey Mouse. Pričom čudné nebol ani zďaleka výstižný výraz. Bolo to absurdné, surreálne, šialené. Vhodné slovo na to asi ešte nikto nevymyslel.

Jasper ohmatal poťah gauča. „Kam ste ma to zaviezli? K doktorovi Kinkleymu?“

„Ehm…“ bola jediná odpoveď, ktorá mi napadla.

„Keď som bol uňho naposledy, vyzeralo to tu celkom inak. Ale jeho žena už vtedy inklinovala k maľbám, na ktoré si človek musí najprv zvyknúť,“ pokračoval a zvedavo si prezeral tri mamine obrazy na stene – umelecké diela pozostávajúce z červeno-čiernych fľakov, ktoré pokrstila ako 1., 2. a 3. svetová vojna. Zároveň očividne hľadal niečo známe. „Sú tu moji rodičia? Alebo môj brat…“

Zasekol sa, lebo v tom okamihu vstúpila do izby Morgan a zostala stáť ako prikovaná. Jasperov pohľad sa zavŕtal do jej ružovej podprsenky. Na tvári sa mu zrkadlil mix zdesenia a ohromenia. „Kto je to? Aj ona bola na plese?“

Morgan si duchaprítomne uchmatla z gauča vankúš a pritisla si ho na hruď.

Jasper na ňu napriek tomu ďalej civel. Zmätene pokrútil hlavou. „Nič ma do toho nie je, ale prečo nemá na sebe žiadne tričko?“

„Lebo si ho zašpinil svojou krvou.“ Morgan k nemu vystrela pravú ruku, zatiaľ čo druhou držala vankúš. „Ja som Morgan, Abbina priateľka.“

Bola som čoraz nervóznejšia. Každú chvíľu môže Jasper zistiť, že toto nie je dom doktora Kinkleyho. A ja som nemala ani najmenšie tušenie, čo by som mu na to mala odpovedať.

„Morgan,“ zopakoval Jasper. Pomaly sa postavil na nohy a bezcieľne pochodoval po izbe, až kým nezastal pred obrovskou stenou zo skla, pre ktorú si mama tento byt vlastne vybrala. Veľkú časť výhľadu síce vypĺňala príšerne škaredá stena domu s reklamou na nový druh koly, ale keď sa človek postavil do pravého rohu, mohol ponad rýchlostnú cestu dovidieť až k East River.

Jasper sa oprel o stenu, akoby hrozilo, že sa mu podlomia kolená. Tvár som mu nevidela.

„Všetko v pohode?“ opýtala som sa a v tej istej chvíli mi došlo, že to bola riadne hlúpa otázka.

„Momentík. Doktor Kinkley býva v malej vile v Rosingtone.“ Jasper hovoril pomaly, akoby starostlivo vyberal každé slovo. „A my sa nachádzame niekde na treťom poschodí v…“

„Na druhom, ak mám byť presná. Podkrovný byt nad nami bol pre nás pridrahý, navyše v lete je tam hrozne horúco. Medzičasom sa tam nasťahoval jeden Ind, pán Višvatma Balakrišna Parkarvarkar.“ Predtým sme si z toho s Deborah urobili hru, kto dokáže vysloviť toto meno rýchlejšie bez chýb. Ale potom sme prešli k tomu, že ho jednoducho budeme volať pán Gándhí, lebo je nízky a nosí obrovské okuliare. „Myslím, že on je na horúčavu zvyknutý.“

Vôbec som netušila, prečo som toto všetko Jasperovi hovorila. Žiaľ, už odjakživa som bola ten typ, ktorý v nepríjemných situáciách jednoducho začne tárať, a je jedno, či to dáva zmysel, alebo nie. Moja krvno-mozgová bariéra v takýchto okamihoch totálne zlyhávala.

„Ach.“ Jasper chvíľku premýšľal. „Takže sme na druhom poschodí v…“ Obrátil sa k Morgan a ku mne. Jeho pohľad bol nepreniknuteľný. „Kde to vlastne sme?“

„V New Yorku,“ zamrmlala som a tvárila som sa, akoby som v tomto momente objavila na svojich šatách s ružami fľak, o ktorý som sa nutne musela okamžite postarať.

„Presnejšie povedané v Brooklyne,“ poznamenala Morgan so zdvihnutým prstom. „Nie celý New York sa volá New York.“

„Ach,“ zopakoval Jasper, otočil sa k oknu a mlčal.

Vrhla som na Morgan neistý pohľad. To nebola bezpodmienečne reakcia, s ktorou som počítala. Skôr som sa obávala, že začne kričať alebo na mňa vyskočí. Veď v Ashworth Parku sa už viac ráz prejavili jeho psychopatické črty.

Jasper pár sekúnd ohúrene civel z okna, potom mu očividne niečo napadlo. „A ako to, že si nespomínam, ako som sa sem dostal?“ Znova sa otočil k nám a premeriaval si ma. „Napríklad na to, ako som opustil ostrov a nastúpil do lietadla? Koľko času medzitým prešlo?“

Zúfalo som zvažovala, či by som to mala vyskúšať s klamstvom, pravdou alebo nejakou kreatívnou polopravdou.

Rozhodla som sa hrať o čas. „To je veľa otázok naraz,“ odvetila som. Srdce mi prudko búšilo a ja som nemala ani potuchy, ako sa mám dostať z tejto šlamastiky.

„Je to iba jedna jediná otázka. Chcem vedieť, čo sa tu deje. A to ihneď,“ zavrčal. Prehrabol si svoje strapaté hnedé vlasy a znova mi venoval pohľad, ktorý som už veľmi dobre poznala. Akoby považoval za zbytočné diskutovať s duševne obmedzenými ľuďmi.

„Čo sa tu deje?“ zopakovala som a nevinne som sa obzerala po byte. „Čo máš na mysli?“

„Ešte raz pomalšie, aby si to pochopila, Abby,“ začal a vysunul dopredu spodnú čeľusť ako môj matikár pán Clifford, keď ho privádzam do zúfalstva. „Som tu. V New Yorku. V Spojených štátoch amerických. Pritom iba pred pätnástimi alebo dajme tomu dvadsiatimi minútami na nás oboch zaútočil pán Blackwood v šope v Ashworth Parku. V Anglicku, podotýkam. Už si to nepamätáš? Prosím, povedz mi, že si na to spomínaš.“

Sústredene som hľadela do stropu, akoby som skutočne mala problémy si spomenúť.

Jasper si očividne začal zúfať. „Myslel som si, že sme priatelia, Abby. No hej, aspoň naposledy sme si celkom dobre rozumeli… Odrazu sa ako šibnutím čarovného prútika presuniem z Anglicka do New Yorku. Za pár minút. Nie, sekúnd. A ani ty, ani tvoja priateľka v spodnej bielizni si nechcete dať tú námahu, aby ste mi vysvetlili, čo sa stalo.“ Prenikavo sa na mňa zahľadel.

Kým som mlčala, priala som si, aby sa podo mnou roztvorila zem. Uviazla som na mŕtvom bode. Nemala som vôbec žiadny plán, čo by som mohla Jasperovi povedať. V nijakom prípade sa nesmie dozvedieť pravdu. Lebo moja sestra Deborah mi výslovne zakázala prezradiť hociktorej zo seriálových postáv, že ich svet nie je nič iné iba čudesný paralelný vesmír.

Zo samého zúfalstva som dospela k rozhodnutiu. Bol to ten najbláznivejší nápad, aký som kedy dostala, ale musela som to aspoň vyskúšať. Nemala som iné východisko.

„Za pár sekúnd?“ Pohŕdavo som sa zachichotala. „Za taký krátky čas je nemožné prekonať oceán. To funguje iba s dátami. Cez internet. Fotky alebo hudbu je možné rozložiť na dátové pakety.“

„Veď ja viem,“ nervózne zavrčal a znova sa hodil na gauč. „S hmotnými vecami sa to urobiť nedá. To by potom museli človeka rozložiť na atómy a na druhom mieste znova presne poskladať.“

„Podľa toho všetko nasvedčuje tomu, že si z teba vystrelilo tvoje podvedomie a fyzicky tu vlastne vôbec nie si. Nemohlo by to súvisieť s tým, že si už dávno chcel ísť do New Yorku? Že toto tu nie je nič iné, iba akási fantázia vytvorená z tvojich želaní?“

Morgan na mňa zmätene zízala. Pravdepodobne si kládla otázku, čo to, preboha, bľabocem. Dúfala som, že môj plán vyjde. Jasper sa mi zdôveril, že chce odísť z ostrova, a teraz som sa pokúšala tohto žolíka využiť.

Jasper zvraštil čelo. „Ty si myslíš, že toto je sen? Hlúposť. Viem, aký je to pocit, keď človek sníva, a toto tu je realita.“ Uštipol sa do ruky. „Au! Vidíš? Skutočná bolesť. Chcem počuť pravdu.“

„Veď to je pravda.“ Morgan súcitne chytila Jaspera za ruku. Pochopila a hrala tú hru so mnou. „Na čo posledné si vieš spomenúť?“

„Abby a ja sme spolu tancovali na plese, na tú hrozne sentimentálnu pesničku, ktorú nemôžem ani vystáť. Unchained Melody. A potom zrazu zmizla. Rozbehol som sa za ňou po schodoch, cez park až von k šope. Lialo ako z krhly.“ Jasper si napäto hrýzol spodnú peru. „A potom tam nebola iba Abby, ale odrazu aj Lydia. A DeWittov asistent Blackwood. Zaútočil na mňa a na Abby a udrel ma lopatou do hlavy.“

„Tak-tak, zranenie hlavy,“ skonštatovala som a našpúlila som pery. „To mnohé vysvetľuje.“

„Áno?“

„Takto by prichádzal do úvahy komatózny sen v dôsledku lebečno-mozgovej traumy,“ povedala som a vedome som zdvihla jedno obočie. Netušila som, či je niečo také z medicínskeho hľadiska vôbec možné, táto hlúposť mi zostala v pamäti z nejakého lekárskeho seriálu. „Vedel si, že v kóme je vedomie neobmedzene aktívne?“

„V kóme?“ Prižmúril oči. „Takže mi chceš tvrdiť, že vôbec nesedím tu, ale ešte vždy ležím v bezvedomí v tej šope a krvácam? Úžasná predstava.“

„Nie v šope. Možno si skôr na infúziách na jednotke intenzívnej starostlivosti a dýchajú za teba prístroje.“

„Hneď sa cítim lepšie, ďakujem.“ Zvesil hlavu a prehrabol si vlasy. „Takže toto je jediné vysvetlenie, ktoré máte? Komatózny sen?“

Opatrne som prikývla.

„Nuž, pacientov v kóme už bolo v Ashworth Parku fakt dosť,“ pripustil nakoniec.

To mal pravdu. Pacienti v kóme neboli v takom seriáli, ako je Ashworth Park, žiadnou zriedkavosťou. Strážnik Ashworthovcov raz napríklad náhodou spadol z útesu po tom, čo sa dozvedel, že si lady Ashworthová dala upraviť prsia. Mal v pláne predať túto informáciu bulváru, no keď sa prebral z kómy, vysvitlo, že stratil pamäť, a lady Ashworthová z toho vyviazla bez ujmy.

„No vidíš,“ povedala som a láskavo som ho potľapkala po pleci. „Všetko je to nadmieru jasné, no nie?“

„Jasné?“ Jasper sa na mňa skepticky pozrel. „V tvojich očiach teda toto tu nie je nič iné iba výplod mozgu? Komatózny sen, ktorý je napodiv zvláštne reálny?“

Prevŕtaval ma pohľadom. Prvý raz, odkedy sa poznáme, som mala pocit, že Jasper ma nepovažuje za nemajetnú falošnú dedičku, ale tomu, čo si myslím, robím alebo hovorím, pripisuje nejaký význam. Tu som bola jeho jediná blízka osoba. Dôveroval mi.

A ja som mu musela klamať.

„Keďže si ešte nikdy neležal v kóme, nemôžeš vedieť, aký býva ten pocit reálny,“ zamrmlala som.

„Hm… môže byť.“ Jasper mi znova venoval dlhý pohľad, keď sme zvonku začuli štekot. Pebbles!

„Abby, myslím, že tvoja mama a Deborah sú späť!“ zvolala Morgan rozrušene. „Každú chvíľu prídu sem hore. Čo s ním teraz urobíme?“

Ešte aj toto. Úľavu, že Jasper očividne skočil na moju lož, vystriedala čistá panika. Už som počula hučanie výťahu.

„Tvoja mama?“ zopakoval Jasper.

„Hej, dočerta, moja mama!“ Bezradne som ho schmatla za ruku a ťahala do svojej izby. Musím ho niekde schovať. A to rýchlo! Pohľad mi padol na dvere do šatníka. Tam sa mama a Deborah určite nebudú pozerať, lebo v ňom mám neuveriteľný bordel. „Vari si si nemyslel, že tu bývam sama?“

„Ty tu bývaš?“ zahundral Jasper, kým som ho jemne ťahala do šatníka. Ohúrene sa v ňom obzeral. Morganin matrac pre hostí ležal medzi regálmi. Spomedzi dvoch tričiek vytŕčala zastrčená podprsenka.

„No hej, nie tu v skrini, ale v tejto izbe. Jasper, počúvaj ma chvíľku, prosím ťa.“ Pozrela som sa rovno naňho. Strapaté vlasy mu medzitým vyschli, kruhy pod modrými očami nabrali gigantické rozmery, okrem toho mal na krku červené fľaky, pravdepodobne z rozrušenia. Napriek tomu stále vyzeral dobre. „Prosím, dôveruj mi aspoň tento jeden jediný raz! Moja mama sa v žiadnom prípade nesmie dozvedieť, že si tu. Dobre? Správaj sa pokojne alebo ešte lepšie: skús si pospať alebo tak…“

Jasper vytiahol jedno obočie. „Veď ja už spím.“

„Ako prosím?“

„Predsa ležím v kóme.“ Podľa sarkazmu v jeho hlase som spoznala, že mi ten príbeh ešte celkom nezhltol. „Komatózny sen, tak si povedala. Či nie?“

„Aj v snoch môže človek spať,“ rýchlo som ho uistila a vrhla som bleskový pohľad do chodby. Morgan, ešte vždy polonahá, krúžila po byte a cestou šmarila dezinfekčný prostriedok do mraziaceho boxu v chladničke. Dúfala som, že mama dnes nemá v pláne robiť zmrazené makaróny.

„Teda by šlo o takpovediac… sen v sne?“ Jasper sa poškrabal po hlave.

„Jasper, nemohli by sme to vyriešiť neskôr?“ prosíkala som. Počula som, ako sa v zámke vchodových dverí otáča kľúč.

„Tak dobre.“ Jasper sa obzeral. „Nepredpokladám, že tu nájdem nejaké suché veci, ktoré by mi sedeli…“

Napadlo mi, že v pivnici máme ešte plastové vrece s prastarým oblečením po otcovi, ktoré si po rozvode s mamou nevyzdvihol. Tie veci pochádzali z osemdesiatych rokov, ale boli lepšie ako nič. „Postarám sa o vhodné oblečenie.“

Už som takmer vyšla z dverí, keď ma Jasper zadržal. Na perách sa mu mihol úsmev. „To všetko je totálne bláznivé, Abby.“

Zatajila som dych. Bláznivé? Veď vie iba polovicu. Ešte mu napríklad nebolo jasné, že ktosi na mňa uvalil kozmickú kliatbu, ktorá ma každý deň premiestňuje do seriálu. A že on sám je iba postava z neho, ktorú som omylom zobrala so sebou.

„Bláznivé, áno!“ Chichot, ktorý som zo seba vytisla, znel ako smiech šialenca z uzavretého oddelenia. „Bláznivé, bláznivé, bláznivé. Dobrú noc, Jasper.“

2

V celom tom blázinci som takmer zabudla, že som ešte vždy mala na sebe šaty s ružami od tety Gladys. Rýchlo som vkĺzla do najbližšej džogingovej súpravy, ktorá bola poruke, až potom som išla do kuchyne za mamou a Deborah, ktoré tam práve vybaľovali nákupné tašky. Keďže Morgan nemala žiaden vrchný diel, obliekla si bundu, krátko obe pozdravila a hneď nato sa vyparila.

Pri večeri som si dala veľkú námahu, aby na mne nebolo nič poznať, hoci som dokázala prehltnúť ledva jeden kúsok kurčaťa. Kým som umierala od strachu, mama a Deborah očividne nenadobudli nijaké podozrenie, že sa v našom byte nachádza ešte niekto iný okrem nás. Hádam bude Jasper naozaj spať a nedostane nápad poobzerať sa po izbách.

Keď mama upratovala kuchyňu (ktorá pripomínala bojové pole – ako vždy, keď varila ona), Deborah ma zobrala nabok, aby zo mňa vytiahla, čo sa dialo v poslednom diele. Moja sestra bola jedna z mála, kto vedel o mne a seriálovom prekliatí Ashworth Parku. Bohužiaľ, ani napriek vysokému IQ sa jej zatiaľ nepodarilo vyslobodiť ma z neho.

„Tak ako prebiehala operácia Happyend?“ chcela vedieť. „Dali sa Julian a Clarissa dokopy?“

„To neviem celkom presne,“ pokrčila som plecami. „Urobila som všetko, čo bolo v mojich silách, dokonca spolu tancovali. Či je však teraz kliatba navždy zažehnaná… netuším. To sa dozvieme asi až zajtra o siedmej, keď sa začne seriál. Alebo nezačne.“

Deborah vyzerala nespokojná a v jednej chvíli by som sa jej najradšej s nárekom hodila do náručia a porozprávala jej o šlamastike s Jasperom. No potom mi znova napadlo, čo si myslí o prepájaní svetov.

A k takémuto prepojeniu predsa jednoznačne došlo, keď Jasper prišiel sem. Ako fanúšička Stephena Hawkinga a vedátorka, ktorej koníčkom je fyzika, si Deborah totiž myslí, že v prípade nášho sveta a sveta Ashworth Parku ide o takzvané „koexistujúce paralelné svety“ (fakt čudné!).

Ale všetko pekne po poriadku: Deborah mi oznámila, že pri veľkom tresku sa z jednotlivých bublín multivesmíru (ešte čudnejšie!) vytvorilo viacero vesmírov, ktoré teraz koexistujú. A že túto hypotézu sa snažili vysvetliť už antickí filozofi ako Platón alebo Aristoteles. (Buďme úprimní: nemohli premýšľať o niečom užitočnejšom, napríklad o zrušení otroctva alebo o vývoji demokracie?) Potom mi na Wikipédii ukázala článok o paralelných svetoch, z ktorého som rozumela iba polovicu.

Skrátka: laboratórne myši jej prezradili, že sa jednotlivé paralelné svety nesmú pomiešať. Čo by sa potom stalo, to Deborah vlastne sama nevedela (jej scenáre siahali od „vôbec nič“ až po apokalypsu), a tichý pocit mi radil, aby som sa v tom ďalej nevŕtala, lebo moja sestra vedela byť veľmi podráždená, keď narazila na hranice vlastných vedomostí.

Ten istý tichý pocit mi teraz prikázal, aby som zamlčala, že sa v mojom šatníku nachádza seriálová postava.

Na buchnutie dverí som sa vystrašene posadila. Najprv som potrebovala okamih, aby som sa zorientovala. Bolo pol druhej ráno a ja som sa nachádzala vo svojej posteli v New Yorku, nie v Ashworth Parku. Kratučkú chvíľku som premýšľala, či sa mi tá vec s Jasperom iba nesnívala… a potom mi pohľad padol na šatník. Dvere boli otvorené.

Dokelu! Hneď som sa prebrala, bleskurýchle som vyskočila z postele a vyrútila sa do obývačky. Hekticky som sa obzerala po tmavom byte. Kde je?

Žeby sa vykradol von? Rástla vo mne panika. Čo ak Jasper skutočne zdrhol a prechádza sa po nočnom New Yorku? V duchu som sa už videla, ako v nočnej košeli prehľadávam Central Park, kontrolujem všetky telefónne búdky a podávam na polícii hlásenie o nezvestnej osobe („Nejaké zvláštne znaky?“ – „Myslíte okrem skutočnosti, že je to seriálová postava?“), ale potom som z druhej strany bytu, kde sa nachádzala Deborina izba, začula výkrik, po ktorom nasledoval hlasný buchot. Nato všade zavládol pokoj.

Och, dokelu! Otočila som sa a bežala som tým smerom, odkiaľ prišiel krik. Na zemi pred Deborinými dverami som objavila huňatú kôpku, z ktorej sa po bližšom skúmaní vykľula Deborah vo svojom novom mäkkom plyšovom pyžame. Bolo jednodielne, neskutočne škaredé a pripomínalo halloweensky kostým. Oproti nej stál Jasper a s tvárou skrivenou od bolesti si šúchal plece. Dokonca aj Pebbles sa zobudila a vrčala.

„Čo… čo sa tu deje?“ zašepkala som.

„Vlamač. Sú čoraz mladší,“ lapala dych Deborah, vtisla mi do ruky vázu s kvetmi a nespúšťala z Jaspera oči. „Tu máš, Abby, tresni ho ňou po hlave. Na začiatok som ho oslabila Spockovým chmatom.“

„Čo si urobila?“ Zízala som na svoju sestru. S Deborah sme tento vulkánsky nervový chmat predtým trénovali na sebe, aby sme videli, či aj my dokážeme, že protivník padne v bezvedomí na zem. Žiaľ, fungovalo to iba u pána Spocka v Star Treku, v skutočnosti to len hrozne bolelo. Minimálne vtedy, keď niekoho uštipla Deborah.

„Ja za to nemôžem!“ vyhŕkol Jasper. „Chcel som si iba zobrať pohár vody a zrazu stála predo mnou. Prikradla sa ku mne v tomto… ondatrom kostýme a zaútočila na mňa.“

„To je bobor!“ Deborah si sňala huňatú kapucňu s fúzmi a ukázala plochý chvost. „Vyzerá to vari ako ondatrí chvost? A teraz zavolaj políciu, Abby!“

„Upokoj sa, Deborah. A buď láskavo potichu. To nie je nijaký vlamač, ale môj hosť, okej?“ Vzdychla som si. „Toto chlpaté klbko je mimochodom moja sestra Deborah.“

Jasper jej namrzene podal ruku. „Ja som Jasper. Uštipla si ma do šije, ondatria sestra.“

„Je to bobor! Koľkokrát to mám ešte opakovať?“ zahundrala a pozviechala sa zo zeme s takou vážnosťou, ako to len v ondatrom, pardon, bobrom kostýme bolo možné. Zjavne chcela Jasperovi potriasť ruku, no niečo ju zadržalo. Zrazu vytreštila svoje bobrie oči. „Jasper ako Jasper Ashworth z Ashworth Parku?“

„Ty si jej o mne hovorila?“ Jasperov hlas znel polichotene.

Deborah zbledla ako krieda. „Čo si to urobila?!“ vydýchla a zdôraznila pritom každé slovo, akoby som prešla na temnú stranu moci.

„Dlhý príbeh,“ odmietavo som kývla rukou. Musím ju do toho zasvätiť, to je, žiaľ, jasné. Ale nie teraz. „Porozprávame sa o tom zajtra. Jasper nikomu nič neurobí, spí v mojej izbe a zajtra bude znova…“

„Spí v tvojej izbe?!“ zvolal bobor o oktávu vyššie. Mohla som hovoriť o šťastí, že naša mama spala na druhom konci bytu so štupľami v ušiach.

„V šatníku,“ opravil ma Jasper.

Deborah zastonala. Chvíľku civela najprv na Jaspera a potom na mňa, nato mi prstom ďobla do hrude. „Ako je to možné? Tak hovor!“

„Odkiaľ to mám vedieť? Veď sa opýtaj bublín multivesmíru. Alebo Platóna a Aristotela.“

„Ako je to možné?“ Jasper sa nahlas zasmial. „To som sa sám seba pýtal dnes už niekoľko ráz. Ako som sa, preboha, za pár sekúnd dostal z Ashworth Parku do New Yorku?“

Deborah na mňa vrhla vyľakaný pohľad. Na okamih sa z jej tváre vytratilo všetko sebavedomie. Nervózne sa škrabala po bobrom kostýme, akoby v ňom bývali blchy.

Poznala som ten pohľad. Zúfalo hľadala vysvetlenie, ktoré by mohla predostrieť Jasperovi.

„Abby mi vysvetlila, že po Blackwoodovom údere som upadol do kómy,“ pokračoval Jasper a obzeral sa po nočnom byte. Opatrne ohmatal jeden z maminých obrazov na stene. „Všetko toto nie je reálne, hoci mi stále padne zaťažko tomu uveriť. Jednoducho mám pocit, že je to príliš skutočné.“

Deborah zdvihla jedno obočie a uznanlivo mi kývla. Očividne mi naozaj vzdávala hold za moju vydarenú výhovorku. Obvykle bola ona tou osobou s dômyselnými nápadmi.

„Znie to absolútne logicky,“ skonštatovala.

„Takže aj ty jej dávaš za pravdu,“ zahundral. „A čím to podložíš, bobria slečna?“

„Mohlo by v skutočnosti existovať takéto provokatívne pyžamo?“ odvetila Deborah.

Jasper sa nad tým zo slušnosti iba pousmial a mňa sa zmocnila nutkavá potreba ho povzbudiť. „Len vyčkaj. Možno sa táto hrôza zajtra ráno skončí a ty sa zobudíš doma v Ashworth Parku.“

Dúfala som, že mám pravdu. Žiaľ, mýlila som sa.

3

Keď som sa znova prebudila, bolo už sedem hodín ráno. Môj prvý pohľad patril šatníku. Okamžite som sa vyplašila, keď som tam uvidela iba rozkopanú posteľ. Jasper znova zdrhol? Alebo sa dokonca premiestnil naspäť?

Situácia sa vyriešila v kuchyni. Deborah, Jasper a Morgan sedeli pri kuchynskom stole, jedli müsli a boli pohrúžení do prudkej diskusie. Po mame nebolo ani stopy a zbadala som, že jej posteľ v ateliéri bola riadne zložená. Čudné, o tomto čase zvyčajne ešte spala.

„Cítim sa dobre!“ zvolal práve Jasper, zdvihol sa zo stoličky a poklopal si po čele. „Všetko je v pohode. Chcem si iba trochu popozerať mesto. Veď nie som váš zajatec, dočerta!“

Práve vtedy si ma všimla Deborah. „Abby, no konečne!“ zvolala a kývla smerom k Jasperovi. „Mohla by si mu, prosím, objasniť, že vôbec nie je dobrý nápad, aby niekto ako on pobehoval po meste?“

„Niekto ako ja?!“ rozčúlil sa Jasper. „Len preto, lebo žijem na ostrove, to neznamená, že sa stratím vo veľkomeste. Mám takmer šestnásť a som už dosť starý na to, aby som to bez problémov zvládol.“

Deborah zagúľala očami. „Mala som na mysli niekoho s vážnym zranením hlavy, ty hlupák.“

Ojojoj, mala som tušiť, že Jasperovi napadne pozrieť si mesto. Ale čo ak ho niekto objaví? Vychádzali sme síce z toho, že iba my chytáme Ashworth Park, ale isté sme si byť nemohli. Predstavovala som si, ako sa tlupa vreštiacich fanúšikov vrhne na údajného herca. Čo ak úplne cudzím ľuďom porozpráva o svojom sekundovom presune a komatóznom sne a nebodaj skončí v blázinci? Alebo ak sa uprostred Times Square len tak vyparí, lebo sa začne seriál? Nevedela som, ktorý z týchto scenárov je najhorší.

Musí ostať tu, to je isté.

„Jasper, Deborah má, žiaľ, pravdu,“ povedala som, aj keď som musela priznať, že mi ho bolo ľúto. Konečne sa mu podarilo uniknúť z jeho seriálového vesmíru až do New Yorku a teraz sme ho tu zamkli. „Mysli na to, že si bol včera v bezvedomí.“

„Ani len Sochu slobody si nemôžem odfotiť?“

„Nie!“ vyprskla Deborah.

„Ani Empire State Building?“

„Nie!“

Jasper zlostne vstal a hodil svoj pohár do drezu. „A prečo smú ísť ony dve dnes večer na párty a ja musím sedieť v tomto nudnom byte?“ zvolal a ukazoval na Morgan, ktorá držala v rukách vstupenky na Trevorovu párty.

„My nikam nejdeme,“ zasyčala som. Na Trevorovu kostýmovú párty som takmer zabudla, pritom som sa na ňu ešte pred pár dňami neskutočne tešila. Vzhľadom na to, čo sa tu práve dialo, sme nemohli vážne uvažovať o tom, že by sme tam išli! Paralelné svety narazili do seba a my ideme na párty? Veď som nemala ani len kostým!

„Nepôjdeme tam?“ Morgan sa tvárila zarazene.

„Nie, nepôjdeme.“

„A prečo nie?“

„No, kvôli nemu, samozrejme,“ ukázala som na Jaspera.

„Fakt sa cítim dobre, naozaj,“ uisťoval nás Jasper, oprel sa o kuchynský pult a prekrížil si ruky cez prsia.

Morgan spokojne prikývla. „Vidíš?“

„Napriek tomu musíš ísť sama,“ oznámila som.

„Ale to nejde,“ nariekala Morgan. „Musíme tam ísť spolu. Keď prídem sama, Jake si určite bude myslieť, že som sa doňho totálne zabuchla a že som tam kvôli nemu.“

„Veď je to pravda.“

„A keby aj. On to nemá vedieť.“ Morgan sa pohrávala s ružovým prameňom vlasov. „Okrem toho som si myslela, že ty máš záujem o Trevora.“

„Kto je Trevor?“ skočil nám do reči Jasper a zdvihol jedno obočie.

Nevšímala som si ho. Ak som s Jasperom o niečom nechcela hovoriť, tak o Trevorovi. „Morgan, v New Yorku sa každú chvíľu koná nejaký večierok na strešnej terase. Jednoducho to presunieme, dobre?“

„Na strešnej terase?“ zopakoval Jasper a pozrel sa na Deborah. V modrých očiach sa mu zablyslo. „Veď by sme tam mohli ísť všetci. Určite by som urobil skvelé fotky. A aj Morgan dostane to, čo…“

„Teraz už fakt stačilo!“ Deborah sa postavila pred nás. „Nepočuli ste, čo som povedala? Nikto neurobí ani jeden prekliaty krok z tohto bytu! Všetci zostanú tu. Okrem Morgan, tá môže ísť. Prečo si vlastne znova u nás? Nemáš vlastný domov?“

„Tak pardon, ty exotka! Abby mi včera večer napísala esemesku a pozvala ma na raňajky,“ posťažovala sa Morgan nahlas. „Nevedela som, že ťa najprv musíme poprosiť o dovolenie.“

„Nemohli by ste sa upokojiť?“ skríkla som.

V tom momente sme začuli, ako sa v zámke otáča kľúč. Okamžite sme všetci zmĺkli.

Srdce sa mi na sekundu zastavilo.

„To je mama,“ zašepkala som. S Deborah a Morgan sme si vymenili panické pohľady. Mama o seriáli vedela a mohla by Jaspera spoznať.

Dvere sa otvorili a do bytu sa vrútila Pebbles. Krátko nato sa objavila mamina vlnitá hriva. Bolo neskoro. Každú chvíľu zbadá seriálovú postavu, ako sa opiera o kuchynský pult v otcovom tričku s Boyom Georgeom.

Vo svojom zúfalstve som sa snažila uškŕňať čo najnevinnejšie.

„Dobré ráno, moji milí!“ zašvitorila mama a všetkým nám radostne zakývala. „Bola som sa prejsť s Pebbles a priniesla som vám čerstvé šišky!“ Keď zložila lepenkovú škatuľu na kuchynskom stole, pohľad jej na chvíľku zostal visieť na Jasperovi. „Och, ahoj!“ Venovala mu úsmev, potom pískajúc si odkráčala k šatníku, bleskovo si vymenila topánky a schmatla kabelku. „Mám teraz stretnutie v meste, potom sa mi hneď začína zmena v obchode s delikatesami. Asi sa dnes zdržím dlhšie. Jedlo je v chladničke.“

Nato sa za ňou zabuchli dvere.

„Mám ešte jednu teóriu, čo by sa mohlo diať s mamou. Medzitým už štvrtú,“ povedala Deborah a sadla si na barovú stoličku pri kuchynskom pulte. „Mimozemšťania, ktorí minule uniesli Bláznivého Freda, teraz uchmatli mamu a vysali jej mozog. Ha!“

Nie zlé. Medzičasom bolo po piatej popoludní a s Deborah sme vyprodukovali tie najdivokejšie špekulácie, prečo mama nespoznala počas raňajok pri našom stole Jaspera Ashwortha. Siahali od a) nečakanej slepej škvrny rovno na mieste, kde Jasper vstúpil do jej zorného poľa (proti tomu však svedčilo to, že ho pozdravila), cez b) hypnózu, ktorej bola mama vystavená, c) nečakanú stratu pamäti, ktorá zasiahla iba centrum spomienok na príšerné seriály, až po tú najnovšiu možnosť d) únos mimozemšťanmi. Ak by nám pomáhala Morgan, určite by nám toho napadlo ešte viac, ale tá predtým vyhlásila, že som najhoršia kamoška na svete, šmarila mi k nohám lístky na Trevorovu párty a bežala domov.

O necelú hodinu sa začínala oslava – bez nás. Od predpoludnia sme Jaspera nespustili z očí. „Ak urobíš čo len jeden krok k dverám, nahuckám na teba psa!“ vyhrážala sa mu Deborah. Naša jazvečíčka bola hocijaký iný, len nie nebezpečný bojový pes, ale odvtedy sa Jasper správal prekvapujúco pokojne. Pozeral v telke kreslené rozprávky, následne hodnotil napoly dokončené obrazy v maminom ateliéri a teraz už hodnú chvíľu sedel pri okne a zamyslene civel von.

Rozhodla som sa ho trochu povzbudiť. „Určite je to slabá útecha, ale Deborah má hrubého sprievodcu po New Yorku. Mám ti ho…“ Zasekla som sa, keď sa otočil ku mne. „Je všetko v poriadku? Nie je ti zle?“

Na čele sa mu perlil pot a viečka sa mu chveli. „Akosi sa necítim vo svojej koži.“ Pošúchal si spánky. „Nič hrozné. Okrem toho ma bolí hlava, ale inak sa mám fajn. Nemusíte si robiť starosti.“

Vôbec nevyzeral dobre. Pôsobil otupeným, neprítomným dojmom. Takmer akoby hľadel cezo mňa.

Teraz k nám podišla aj Deborah. Kľakla si vedľa Jaspera a skúmala ranu na jeho čele. „Vyzerá normálne. Ale nevieme, či si včera neprivodil aj vnútorné poranenia.“

Jasper znova zažmurkal a civel na ňu vypleštenými očami. „Deborah… prečo máš zase oblečený ten bobrí kostým?“ opýtal sa a zvláštne bľabotal.

„Čože?“ Deborah sa pozrela nadol. „Veď ho na sebe nemám.“

„Okrem toho ťa zrazu vidím dvojmo.“ Jasperova hlava sa kývala zľava doprava. „Panebože! Dva bobry. Nie, tri bobry. Myslím, že mi bude zle.“

„Deborah!“ zvolala som rozrušene, keď sa Jasper zviezol na zem a zavrel oči. Čo sa to s ním deje? Stáva sa to, keď sa seriálové postavy ocitnú v našom svete? Jednoducho umierajú ako ryby na suchu? Toto je to nebezpečenstvo, pred ktorým ma sestra varovala?

„Prepánajána, Abby!“ Deborah vyskočila a zablýskala na mňa očami. „Symptómy, o ktorých hovorí, svedčia o otrase mozgu. Neboli ste s ním včera u doktora?“

„A u ktorého?“ zasyčala som na ňu. „Prepáč, ale doktor Derek Shepherd z Kliniky Grace bol práve zaneprázdnený.“

„Och, dokelu!“ Deborah chytila Jaspera pod pazuchy a spoločne sme ho dotiahli na gauč. „Bolesti hlavy, nevoľnosť, poruchy videnia, zastreté vedomie. Vôbec sa mi to nepáči. Musím sa pozrieť, či nenájdem niečo v maminej lekárničke. Päťsto miligramov nejakého analgetika určite pomôže. A potom ho musíme dostať do nemocnice. Povieme, že je bezdomovec a my sme ho našli na ulici. V otcových starých handrách mu to určite uveria.“

„Nie!“ Jasper sa znova prebral a prudko nadvihol hlavu. „Ja viem, čo mi pomôže. Lieky od doktora Kinkleyho. Pri otrasoch mozgu a všetkých druhoch pádov predpisuje kvapky zo striebra, z meteoritu a ružovej esencie vlastnej výroby. Máte doma niečo také?“

„Zo strieborno-meteoritovej esencie?“ Deborah pokrútila hlavou. „Skúsme to najprv s prostriedkami, ktoré máme.“

Ako odpoveď na to Jasper prevrátil oči a pridržal si ruku pred ústami. „Ja… budem vracať.“

„Nie na mamin koberec! Už aj tak vyzerá dosť zle.“

„Preboha, Deborah, poďme mu zohnať tie hlúpe kvapky,“ povedala som vynervovane. Medzičasom som sa potila viac ako Jasper. „V lekárni ich určite budú mať.“

„To skôr vo vúdú obchode,“ zahundrala.

„No a čo.“ Rýchlo som vkĺzla do bundy. „Ty to skúsiš dolu v lekárni a ja o dve ulice ďalej v obchodíku s liečivými bylinami, z ktorého sa vždy tiahne taký čudný zápach. O päť minút sa tu znova stretneme.“

Deborah prikývla. Doniesli sme Jasperovi ešte jeden vankúš a pohár vody, potom sme schmatli mobily a náhlili sme sa dolu po schodoch.

Žiaľ, moje pátranie po kvapkách dopadlo neúspešne. O prípravku zo striebra, z meteoritu a ružovej esencie doktora Kinkleyho predavač ešte nikdy nepočul (Ako by aj mohol? Doktor Kinkley bol seriálová postava!), ale ako náhradu mi predal aspoň parfum a olej z ruží s mätovo-ružovým balzamom, ktorý mal údajne pomôcť pri bolestiach hlavy. Dúfala som, že Deborah mala v lekárni viac šťastia.

O pár minút neskôr sme sa stretli na prízemí nášho bytového domu. „No?“ spýtala som sa nervózne, kým sa výťah dal so bzukotom do pohybu.

„Bola to zbytočná námaha.“ Deborah pokrútila hlavou. „Tá prekliata gebuzina je zjavne známa iba na ostrovoch v Lamanšskom prielive. Alebo na ostrovoch v paralelnom vesmíre. Alebo v rozprávkovej krajine za dúhou. Nech je to hocikde, v New Yorku ju nepozná nikto.“

Rozhodli sme sa, že na začiatok to vyskúšame s tabletkami proti bolesti. No nebolo to potrebné. Keď sme otvorili dvere do bytu, Jasper bol preč. Rovnako ako jeho smoking, ktorý mal na sebe na plese a ktorý som zavesila do kúpeľne, aby vyschol. A jedna zo vstupeniek na Trevorovu párty, ktoré tu nechala Morgan.

4

„Zase to urobil,“ nadávala som, kým sme sa s Deborah hnali z metra. Boli sme na Times Square, stanici, ktorá bola najbližšie k Trevorovmu bytu. Odtiaľto nám stačilo iba prebehnúť cez cestu do najbližšej budovy. „Opäť ma vodil za nos. Rovnako ako minule v seriáli, keď predstieral záchvat plaču a ukradol mi denník.“

„Tak ho rýchlo nájdi!“ prikázala Deborah a vtisla mi do ruky lístok. „A potom ho okamžite odvedieme domov, kde hádam presne o siedmej bez akýchkoľvek svedkov zmizne naspäť do seriálu.“

Prikývla som. „Nepôjdeš so mnou hore?“ opýtala som sa a upravila si šaty s ružami. Deborah trvala na tom, aby som si obliekla tie isté šaty, ktoré som mala na sebe počas plesu v Ashworth Parku – pre prípad, že by ma seriál znova zhltol. Kvôli kontinuite.

Ja osobne som si myslela, že máme jeden oveľa väčší problém: seriálovú postavu, ktorá ušla a sama sa pohybuje po veľkomeste. Na kontinuitu som kašľala.

„Nemôžem ísť s tebou hore. Máme iba jednu pozvánku a kontrola vo vestibule je prísna. To hovoria baby z mojej triedy, ktoré sa každý rok pokúšajú prepašovať dnu,“ odvetila Deborah. „Je to rovnaké, ako keby sa človek pokúšal nedovolene vniknúť do Pentagonu.“

Tak dobre, povedala som v duchu sama sebe a zhlboka som sa nadýchla. Musím ho odtiaľ dostať sama. Ukázala som na recepcii svoj lístok a liftboj ma okamžite vyviezol výťahom na päťdesiate druhé poschodie. Keď sa výťahové dvere konečne otvorili, ohlušili ma hudobné basy. V byte sa tlačilo nespočetné množstvo zamaskovaných tínedžerov.

Jeden párik sa zjavne olizoval pred dverami do výťahu a dievča na mňa zlostne zablýskalo očami, skôr než sa spolu s chlapcom odtiahli.

Bola som tam správne? Narodeninovú párty s karaoke, hernými zostavami a čokoládovou fontánou som si predstavovala inak. Až na karaoke tu nič z toho nebolo. Zato sa tu niekde musel nachádzať bazén, lebo neustále sa okolo mňa premávali chalani a baby v plavkách, vďaka čomu sa parkety premenili na klzisko. A namiesto čokoládovej fontány (to bolo sklamanie dňa) sa uprostred izby dvíhala veža z pohárov na šampanské, po ktorej Trevorov brat Hunter, tiež iba v plavkách, rozlieval obsah fľaše so sektom. Dav jasal a niekde sa rozbil pohár.

Hekticky som sa obzerala. Kde trčí Jasper? Práve keď som chcela vyliezť na jednu zo stoličiek, aby som sa porozhliadla po miestnosti, odrazu stál predo mnou Trevor.

Nemal na sebe tričko, na hlave sa mu vynímala šatka a páska cez oko, k tomu si obliekol hnedé pumpky a mohutné čižmy. Podľa čiernej linky okolo očí mal asi predstavovať piráta Jacka Sparrowa – a ak mám byť úprimná, vôbec nevyzeral zle. Hnevalo ma, že sa mi pri toľkej odhalenej koži rozpálili líca.

„Ahoj, Abby.“ Aj jeho vôňa ladila s kostýmom, zacítila som kokos, ktorý voňal našťastie lepšie než ten príšerný parfum minule v kine. Trevor si prezeral moje šaty s ružami. „Pekný kostým. Si za princeznú?“

„Uhádol si.“ Zatiahla som ho nabok. Bohužiaľ, celkom sa mi to nepodarilo, lebo práve sa ku karaoke tlačil obrovský húf ľudí a zazneli prvé takty nejakej skladby. „Počuj, Trevor, musíš mi pomôcť. Hľadám jedného chlapca. Mal by byť tu na tvojej párty.“

Trevor si nadvihol klapku z oka. „Svojho frajera?“

„Čo? Nie! Môjho… eeh… bratranca. Je to Angličan.“ Hudba z karaoke k nám prenikala čoraz hlasnejšie. Niekto práve hulákal do mikrofónu pesničku od Stinga, kým ostatní hostia jasali. Bol to ten najhorší karaoke výkon, aký som kedy počula, dokonca aj Deborah vedela lepšie spievať. „Je o niečo starší odo mňa. Má tmavý oblek a obviazané čelo. Hoci… stavím sa, že si ten obväz dal dolu.“

„Ach, ty myslíš Jamesa Bonda.“ Trevor sa zasmial. „Hej, musíš sa iba otočiť.“

Zarazene som sledovala jeho pohľad a zmeravela som. Jasper práve vyliezol na jedálenský stôl, v ruke držal mikrofón a začal oduševnene spievať Englishman in New York. Vysoké tóny boli riadne falošné aj cit pre takt by mohol mať lepší, ale dav ho miloval.

„Čo do…“ zastonala som.

„Už spieval New York, New York od Sinatru,“ informoval ma Trevor. „Ale ani to neznelo lepšie. Pri vysokých tónoch na konci sa roztrieštil jeden pohár na šampus. Ale možno ho zničil aj môj brat, netuším.“

Nemohla som uveriť tomu, čo som tam videla. Vari Jasperovi totálne preskočilo? Moja domnienka, že tá nehoda na ňom zanechala trvalé následky, bola čoraz silnejšia. Starý Jasper Ashworth by takéto niečo nikdy neurobil. Ten by ostatným spevákom prestrihol kábel.

Trevora som jednoducho nechala stáť tam, kde bol, a tisla som sa cez dav k Jasperovi. Pritom som hodila pohľad na hodinky. Do začiatku seriálu nám zostávalo ešte osem minút a tridsať sekúnd. Je jedno, či sa premiestnime, alebo nie, musím ho odtiaľto dostať preč. A tak som vyliezla na stôl, schmatla som ho za rameno a pokúšala som sa ho odtiahnuť. V dave začalo na mňa bučať niekoľko dievčat, očividne už mal ženské fanúšičky.

„Uf! Ahoj, Abby.“ Na Jasperových bledých lícach sa objavili červené fľaky od nervozity, podobne ako včera po premiestnení zo seriálu. Obväz si fakt musel pred párty sňať. Zato si cez ranu začesal pár pramienkov vlasov a rozopol si horné gombíky na košeli. „Takže aj ty si tu. Ako vidíš, už sa cítim dobre. Nie je to úžasná náhoda?“

„Ešte nikdy si nebol chorý, ty prekliaty simulant!“ snažila som sa prekričať hluk. Trevorov brat Hunter s kyprou blondínkou si medzitým uchmatli mikrofón a spievali titulnú pieseň z Baywatchu. „Čo sa to s tebou deje? Spievaš tu karaoke?“

„Prepáč mi ten údajný otras mozgu,“ zamrmlal Jasper, oprel sa o stĺp a prekrížil si ruky cez prsia.

Bree Tannerová, blonďavá fotografka z redakčného tímu, prebehla popri mne a ťahavo zašepotala: „Čau, Jasper,“ no on jej iba neprítomne zamával.

„Abby, chcel som spoznať skutočný tunajší život. A pokiaľ ide o karaoke, to bol iba test.“

„Aký test?“ Bola som napálená. Vedel vôbec, čo mi spôsobil? Zatiaľ čo ja som sa takmer išla zblázniť, jeho nič nevyviedlo z miery a hral sa na rockovú hviezdu. Nasledoval rýchly pohľad na hodinky. Do začiatku seriálu zostávalo päť minút a štyridsať sekúnd.

„Test, či som naozaj v kóme. V skutočnosti nenávidím karaoke a nedokážem udržať tón. Myslel som si, že v sne by to bolo možno inak.“

„Ale nebolo, Frank Sinatra.“ Nazlostená som ho schmatla za plece. „Nech je, ako chce, okamžite ideš so mnou domov!“

„Nie. Ty mi nemáš čo rozkazovať!“ zvolal a vytrhol sa mi.

Dokelu. Náhlila som sa za ním. Čas nás tlačil. „Tak poď už. Kam chceš ísť? Výťah je tam naproti.“

„Nemôžeme to presunúť na neskôr?“ zavolal na mňa a odsunul sklenené dvere na strešnú terasu. „Chcem ešte urobiť pár fotiek. Tvoja kamarátka Bree Tannerová mi požičala svoj polaroid.“

Bree Tannerová celkom určite nepatrila medzi moje kamošky. Bola predsa známa tým, že sa na párty na každého lepila, ale nemala som čas mu to vysvetľovať.

Namrzená som ho nasledovala. Slnko práve zapadalo za radom budov a pri zábradlí sa vytvorilo niekoľko skupiniek, aby sledovali toto divadlo.

Okej. Zostaň pokojná, Abby. Ak Jasper nechce nastúpiť do výťahu, potrebuješ plán B, aby si ho presne na začiatok seriálu dostala ďalej od ľudí. Lenže aký?

Naľavo odo dverí na terasu sa vinulo točité železné schodisko, pred ktorým bola natiahnutá šnúra. Viedlo až na strechu mrakodrapu.

Ešte štyri minúty a tridsať sekúnd do začiatku seriálu.

„Aha, pozri sa.“ Uistila som sa, že sa nikto nepozerá naším smerom a preliezla som cez zábranu. „Vyjdeme tadeto nahor. Odtiaľ môžeš fotiť.“

„Celkom nahor? Ale veď aj odtiaľto zdola môžem…“

„Hore je menší ruch!“ Všimla som si Jasperovo zdvihnuté obočie, a skôr než by to mohol považovať za pokus o zblíženie, dodala som: „Okrem toho v dave ľudí vždy dostanem klaustrofóbiu.“

Vďakabohu sme tam boli jediní. Dokonca ani ten divoko sa olizujúci párik neprišiel na nápad odkradnúť sa hore. Pritom bolo toto miestečko dosť romantické: na pár metroch štvorcových sa tu tlačili draho vyzerajúce sochy, malá čľapkajúca fontána a pompézne kvetinové aranžmány, ktoré sem Trevorova mama určite ukryla do bezpečia pred žúrujúcou bandou. Ak bude seriálové prekliatie o pár minút pokračovať a jedného z nás dvoch zasiahne, nebudeme mať skutočne nijakých svedkov.

Bok po boku sme hľadeli na strechy mesta.

„Nemôžem uveriť, že nič z toho nie je skutočné. To nespočetné množstvo ľudí. Ten Trevor… Jeho kostým vyzeral hrozne, nemyslíš si? A tá očná linka,“ mrmlal Jasper, keď sa pustil do fotenia a z fotoaparátu sa s tichým bzučaním vysúval jeden obrázok za druhým. „Poď ku mne, urobíme si spoločnú fotku.“

Postavila som sa vedľa neho a usmiala som sa do objektívu. Jasper stisol spúšť, vybral obrázok z aparátu a potriasol ním. Sivá farba na fotke sa pomaly menila na obrysy našich hláv. Presne medzi nimi sa týčila špička Empire State Building.

Fotka bola skvelá. Vyzerali sme ako dvaja starí priatelia. Nie ako Newyorčanka a niekto, kto tu vôbec nemal byť. Musím priznať, chvíľku som predpokladala, že Jasper sa na fotopapieri neobjaví. Ale nebol nijaký duch či upír, iba seriálová postava.

„To je pre teba,“ podal mi fotku.

Keď ho o pár minút pohltí seriál a ja, dúfam, ostanem tu, budem mať aspoň dôkaz, že som si to všetko nenamýšľala. Musela by som iba dávať pozor, aby mama tú fotku nikdy neuvidela.

Jasper sa oprel o zábradlie a zrazu mal ten pohľad, akoby dospel k nejakej myšlienke. „Vieš, na čo som predtým myslel? Ak je toto všetko iba fantázia, nič iné, len stav mysle… potom by som vlastne mohol urobiť hocičo, nie?“

„Nuž, pravdepodobne áno. Len mi tu, prosím ťa, nezačni znova spievať.“

Usmial sa a hodil pohľad dolu na ulicu, odkiaľ sa ozýval hluk sirény. „Mohol by som sa ako Spiderman hojdať nad priepasťou medzi budovami. Aj keby som sa zrútil, nič by sa mi nestalo, lebo po Blackwoodovom útoku ležím v kóme a v skutočnosti sa ešte nachádzam v šope. Alebo v ambulancii doktora Kinkleyho, čo by asi bolo príjemnejšie. Tak si mi to predsa vysvetlila, však?“

„Ehm…“ Nervózne som si šúchala ruky. Nové smerovanie rozhovoru ma zneistilo. Hádam sa len Jasper nechce samovražedným spôsobom vrhnúť zo strechy? Alebo ma chce iba testovať?

No neskočil. Len v jednom kuse mykal pravým zápästím vo vzduchu. „Tak poďte, pavúčie vlákna!“ sústredene prikázal, no potom to nechal tak a sklamane si vzdychol. Chalani.

„Škoda.“ Na perách mu pohrával krivý úsmev a ja som sa opäť uvoľnila. „Nejde to. Ale stále je to komatózny sen, či nie? Možno nemám superschopnosti a okrem toho stále neviem spievať, ale napriek tomu môžem robiť, čo len chcem.“

Premýšľala som, čo tým myslí. Hnedé vlasy mu rozfúkal vietor a oči sa mu leskli v zapadajúcom slnku. New York k nemu pasoval. Bol menej bledý ako v Ashworth Parku, kruhy pod očami mu takmer zmizli a len tak sršal energiou. A navyše bol v mojom svete fakt milý. Bol to síce ten istý neprívetivý, hašterivý Jasper, no pritom celkom šarmantný. Akoby z neho niekto sňal ťažké bremeno.

Tu hore sa ma zrazu zmocnil rovnaký pocit neistoty ako v plesovej sále v Ashworth Parku, keď sme s Jasperom tancovali pred Julianom na Unchained Melody. Ibaže sme sa už nenachádzali v seriáli a nikto nás nesledoval.

Smelo som vydržala jeho pohľad. „Čo by si rád robil?“

„Zveril ti tajomstvá,“ odvetil.

„Tajomstvá? Aké tajomstvá?“

„Skutočný príbeh o požiari v Ashworth Parku.“

Zamietavo som mávla rukou. „Ja viem. Povedal si, že to bola nehoda. Verím ti, okej?“

Sústredene sa na mňa zahľadel. „Ibaže to nebola moja nehoda. Ale Gilesova. Cigareta. Záclona. Bola hlboká noc a Giles spal, keď sa to stalo. Ružové záclony tety Gladys horia ako práchno, to mi môžeš veriť. S Gilesom sme sa spolu pokúšali oheň uhasiť, ale nemali sme ani najmenšiu šancu. Mohli sme hovoriť o šťastí, že sa nikto nezranil.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ľalie a vzdušné zámky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.