Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jolana Voldánová

Kafe s Jolanou

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 7032. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radovan Zítko
Návrh obálky, grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.
První vydání, Praha 2018
Vytiskla tiskárna Tisk Centrum, s. r. o.

© Grada Publishing, a. s., 2018
Text a fotografie © Jolana Voldánová, 2018

ISBN 978-80-271-2317-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-2316-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-0644-8 (print)

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych poděkovala mediálnímu domu Economia a zejména webu aktualne.cz, kde se „Kafe s Jolanou“ od roku 2016 vysílá. Děkuji Milanu Šímovi, který mě tehdy oslovil a s kterým jsme společně dali koncept pořadu dohromady. Děkuji celému týmu, který se mnou Kafe točí, zejména kameramanům Zdeňku Bašusovi a Štěpánovi Kačírkovi, kteří mu zároveň dávají finální podobu. A děkuji také produkčnímu Ivanu Štibrányimu, který domlouvá hosty i místa, kde se potkáváme.

PŘEDMLUVA

Ještě v dobách své zpravodajské kariéry jsem trochu záviděla všem, kteří se potkávali a povídali si s lidmi, kteří skutečně něco stvořili, kteří tu zanechali nějaký otisk a jejichž životní příběhy se všemi vzestupy a pády mohou být pro jiné inspirací. A protože věci jsou tak, jak mají být, přišla ke mně po čase nabídka, po které jsem v duchu toužila: udělat si autorský pořad, ve kterém bych si povídala s výraznými osobnostmi české společnosti, kultury nebo sportu. Nazvali jsme ho „Kafe s Jolanou“ a studio jsem vyměnila za kavárny, divadelní šatny, parky či ateliéry. Jedině tam, kde je mým hostům dobře na duši, můžou vzniknout nevšední setkání. A díky tomu se rozhovor stal občas dialogem, díky tomu jsem i já občas zapomínala na čas a pečlivou přípravu a nechala se unášet silnými životními příběhy lidí, kteří toho hodně dokázali, ale většinou nikdy nic neměli zadarmo. A došla jsem k zajímavému poznání: kde chybí vášeň, chuť pracovat víc než ti druzí, touha stále se zlepšovat a schopnost překračovat svůj vlastní stín, tam ani největší talent a chtění nic nezmůžou. Někdy ta setkání byla až dojemná, někdy vtipná a rozverná. Do téhle knížky jsem vybrala 20 osobností, 20 lidí, u kterých jsem měla navíc velmi intenzivní pocit, že jedeme na stejné vlně, že jim rozumím a že nacházím spoustu témat, která se prolínají i s mým životem, s mými myšlenkami nebo s cestou, po které kráčím. Od samého začátku si taky dělám fotky, původně pro web aktualne.cz, kde se „Kafe“ vysílá, ale stále častěji i jako vzpomínku jen tak pro sebe. Jsou to fotky pořizované na mobil, ne vždy zrovna dokonalé, ale i tak jsou součástí všech 20 rozhovorů. Jedna fotka je tady ovšem výjimečná, ta s Jankem Ledeckým. S tím jsem se totiž po natáčení zapomněla vyfotit. Vůbec nechápu, jak se mi to zrovna s Jankem mohlo stát. Takže společnou fotku jsme výjimečně a vlastně kvůli téhle knížce pořizovali v létě 2018. To jen tak na vysvětlenou, pokud by vám ta fotka přišla trochu mimo. Rozhovory jsem seřadila podle data, kdy se vysílaly. Ten úplně první nejen v knížce, ale taky v pořadu byl s herečkou Simonou Stašovou. Některé rozhovory tedy vznikly už v roce 2016. I proto jsme občas s některými hosty pro knihu něco aktualizovali nebo dávali do souvislostí s důležitými událostmi, které se v jejich životě odehrály. To byl případ zejména Ester Ledecké, ale třeba i Lucie Bílé. Nicméně všechna povídání jsou odrazem určitého okamžiku, nálady i atmosféry, jsou výpovědí o tom, čím moji hosté zrovna v tu chvíli žili, co je trápilo nebo co jim naopak dělalo radost. Tak snad teď udělají radost i vám!

SIMONA STAŠOVÁ a MICHAL DLOUHÝ

Simona Stašová a Michal Dlouhý si před časem konečně splnili dlouho odkládaný sen: znovu se společně postavit na jeviště a užít si tu jedinečnou možnost obšťastnit sebe i své diváky. Volba padla na brilantní italskou komedii: „Vím, že víš, že vím…“ Původně slavný film Alberta Sordiho se dočkal i skvělé dramatizace. A protože Simona Stašová je svým naturelem vlastně Italka jako vyšitá, okamžitě po ní skočila. Premiéru měla 7. března 2015 v Divadle ABC a je skvělou příležitostí pro dva výjimečné herce. Oba mají tolik temperamentu, že si nejste jistí, jestli se na jevišti občas nemusí navzájem krotit. A tu obrovskou energii pak beze zbytku odevzdají svým divákům se vší pokorou, kterou v sobě tihle dva velcí herci mají.

Domluvily jsme se se Simonou, že se k rozhovoru sejdeme po představení. Měla jsem trochu obavy, v jakém rozpoložení ji najdu, protože tahle italská komedie skutečně vyžaduje obrovskou energii a stoprocentní nasazení. S Michalem vlastně po celou dobu téměř neslezou z jeviště. Simona mě ale přivítala v šatně stejně usměvavá a krásná jako vždycky. A jestli byla unavená, nedala to na sobě znát. A když se k nám na chvíli přidal i její kamarád a divadelní parťák Michal Dlouhý, rozzářila se ještě víc. Jestli měla někdy obavy, že si nemůže dovolit sehrát s Michalem manželskou dvojici, protože je o čtrnáct let starší, tak po téhle jevištní zkušenosti padly i ty poslední pochybnosti. Pokud tedy vůbec bylo nutné vypořádat se s něčím tak banálním, jako je číslovka na papíře. A jestli byl někdo po představení unavený, tak Simona to rozhodně nebyla (promiň, Michale).

Simona: Tak tenhle kluk (ukazuje prstem na Michala Dlouhého, pozn. autorky) se do mě pustil a řekl: „Proč to vlastně řešíš, jestli jsem pro tebe mladej nebo starej? A víš co, podívej se na sebe a podívej se na mě. Máš snad dojem, že je mezi námi patrný nějaký velký věkový rozdíl? Vždyť my si vlastně jen zopakujeme to, co jsme hráli v Činoherním klubu.“ (Psal se rok 1996 a v „Činoheráku“ nastudoval režisér Michal Lang inscenaci Tracyho Lettse Zabiják Joe. Představení, o kterém se hodně mluvilo a ve kterém kromě Simony Stašové exceloval právě Michal Dlouhý.)

Jolana: Ale vy tedy, Michale, nezlobte se na mě, rozhodně vedle Simony nevypadáte o 14 let mladší a vzhledem k tomu, jak v téhle komedii řádíte, tak na jevišti už vůbec ne…

Michal: Tak to jsem říkal Simonce od začátku.

Simona: No to je báječný.

Jolana: A z těch „princovských“ střevíců už jste taky dávno vyrostl. Já si myslím, že to funguje naprosto skvěle.

Michal: Ona si taky na tuhle hru počkala. Těch plánů jsme měli daleko víc. Simona měla nejprve v hlavě jinou hru, možná dokonce dvě, ale pak si to po nějaké době vždycky rozmyslela a řekla si: „Ne, já prostě nemůžu…“

Simona: (skočí Michalovi do řeči) No protože jsem ho vždycky viděla, jak jde ke mně s růží a říká „ahoj“ a já jsem se vždycky propadla do sebe a řekla si: „Pro pána krále, vždyť ty lidi tomu nebudou věřit, on má na mě žárlit a jak má tenhle kluk žárlit na někoho, kdo je o čtrnáct let starší.“ Takže jsem to byla vždycky já, kdo sice strašně chtěl, ale kdo taky dlouho říkal: „Ne, to nejde.“ Ale teď jsem strašně ráda, že jsem to překonala a že to mezi námi na jevišti tak funguje. A musím říct jednu věc. My jsme na tom jevišti vlastně tři. My jsme tady ještě s Michalovým bráchou. Vladimír Dlouhý – Vláďa nebo pro nás dva spíš Míra, tak jsme mu říkali. On je mezi námi prakticky pořád, a když jsme s Michalem nevěděli, jak s nějakou situací na jevišti hnout, tak jsme si na něj vždycky vzpomněli. Co by nám Míra poradil, a najednou jsme přesně věděli, jak to udělat, jak to zahrát…

Michal: On nad námi vlastně vždycky drží ochrannou ruku. Samozřejmě kdyby mohl, tak nás mlátí, ale to nemůže… (směje se).

Simona: Ano, to máš pravdu. A já jsem strašně ráda, že jsme vlastně všichni tři pořád pohromadě a že Míra je tady někde nad náma.

(Simona mi ukazuje společnou fotku Michala a Vladimíra z legendární inscenace Divadla Kalich „Chvála bláznovství“, kterou má Michal zastrčenou za rámem zrcadla ve své herecké šatně… „Byla to každý večer obrovská škola stát vedle něj před publikem. Asi nejšťastnější jsme byli, když se hrála právě ‚Chvála bláznovství‘. Těsně předtím, než jsme šli na jeviště, jsme se objali a řekli si, že si jdeme odpočinout. Že ten život kolem je tak těžký, že na něj musíme na chvíli zapomenout. Dvě hodiny jsme tam byli spolu a užívali si to,“ řekl Michal v rozhovoru krátce po bratrově smrti. Chválu bláznovství spolu hráli až do Vladimírova konce, až do května roku 2010, kdy stál na jevišti naposledy.)

Já jsem mu tuhle fotku přinesla, aby měl bráchu pořád na očích, i tady, v Divadle ABC. Oni nás všechny tyhle věci chrání, je dobré si to uvědomit před tím, než jdeme na jeviště. Nebo nám dávají energii. Třeba já z nich energii rozhodně čerpám. Podívej, já tady mám zase svoji mámu (Jiřinu Bohdalovou, pozn. autorky) jako pětadvacetiletou. A tahle malá holčička – to jsem já. Tady mi byl rok a na téhle fotce už jsem o něco starší, to mi byly tak tři.

Jolana: Tady jako kdyby ti máma vyprávěla pohádku.

Simona: Ano, jako by mi vyprávěla pohádku, a vidíš ten můj zbožnej pohled, jak se na ni koukám?

Jolana: Ano.

Simona: Tak ten mi zůstal.

Jolana: Já ti tedy musím říct, když jsem tě dneska sledovala na jevišti, že si chvílemi celá ona. Přestože jste každá tak jiná, tak některá gesta, některé momenty tvého herectví mi ji strašně připomněly. Mám ten pocit jenom já, anebo je nás víc?

Simona: No jistě. Ale ne jenom dneska, tak to prostě je. Vždyť já ji mám před očima celých šedesát let.

Jolana: A v genech.

Simona: Samozřejmě. A je zajímavé, jak se to vyvíjí: já jsem se tomu dlouho bránila, nechtěla jsem, aby mě s ní spojovali. A dneska jsem za každý moment, kdy mi lidi řeknou, jak moc jsem jí podobná, tak strašně vděčná. Ano, dneska je to přímo tak, že jí chci být podobná. A to je to, co má i Michal. Já se na něj na jevišti podívám a mnohokrát se mi stane, že si najednou řeknu: „Je, a teď měl úplně stejný pohled a udělal to samé gesto jako Míra.“ A to je to pěkný, že naši nejbližší jsou naší součástí a my to za ně táhneme dál. (odmlčí se) Však oni si diváci taky chodí pro tu naši energii.

Michal: Hm.

Simona: Přijdou, načerpají energii, pak jdou někam na víno, pak se jdou třeba domů pomilovat. Anebo nás pomluví. To je život. (usmívá se)

Michal: A pak spolu nemluví… (směje se)

Jolana: Simono, ukaž mi, jaké další fotky tady máš? Kdo všechno tě ještě ochraňuje, než jdeš hrát divadlo?

Simona: Tak tady to je můj táta. A tady mám své dva syny. Víš, není mi vždycky před představením hej a tihle moji blízcí mi dávají pocit, že to divadlo vlastně není až tak úplně důležité. Že to nejdůležitější je, když má člověk své lidi pořád kolem sebe. Michal už nemá Vladimíra, já už na tomhle světě nemám babičku Bohdalovou a dědu Bohdala, které mám taky za zrcadlem, ale vím, že mě měli rádi a že mi dali strašnou spoustu lásky. Tak si tady na ně vždycky vzpomenu a říkám si: „A vždyť vlastně jdu hrát jenom divadlo.“ Tak ať to není zase tak důležitý, ať je v tom trošku vzduch.

Jolana: Trošku nadhled.

Simona: Ano, trochu nadhled. Vždyť my jdeme jenom pobavit lidi, nejdeme operovat.

Jolana: Nejde o život.

Simona: A to je právě to: uvědomit si, kdy jde o život a kdy ne. A proto je tak důležité mít ty svoje nejbližší kolem sebe. Abychom my herci pořád měli na paměti, že vlastně jdeme ty lidi jenom pobavit…

Simona to na závěr vystihla vlastně úplně přesně: všichni stále něco hledáme – lásku, uznání, odvahu, někdy možná i konkrétní důvod, proč ráno vstát a znovu jít hrát, moderovat… Prostě čelit všem, kteří nás neustále hodnotí. A přitom stačí docela málo: uvědomit si, co je vlastně v životě opravdu důležité. Všechno ostatní je jen hra!

ESTER LEDECKÁ

Už jsou to víc než dva roky, co jsem talentovanou Ester Ledeckou pozvala na kafe, tedy v jejím případě na čaj. Úsměvné bylo, že si jako místo setkání vybrala vinárnu. Na místě jsem pochopila proč. V den, kdy jsme rozhovor natáčely, se právě tady konala vernisáž jejího bratra Jonáše, který je uznávaný kreslíř a výtvarník. A tak do vinárny na čaj přišla rozesmátá holka, už tehdy excelentní snowboardistka, ověnčená řadou titulů, která navíc snila další odvážné sny. A to ještě nikdo netušil, že je tak brzo dokáže proměnit ve skutečnost. Já prostě obdivuju lidi, kteří jsou díky svojí píli a houževnatosti schopni měnit svět. V tom dnešním světě jsou totiž jako zjevení! Díky za ně! Díky, Ester!

Jolana: Česká obojživelnice, snowboardistka, možná trochu exot. Zatímco jiní se v jednadvaceti teprve rozkoukávají, ona už je mistryně světa v paralelním slalomu ve snowboardu, a navíc jí to jde skvěle i na lyžích. Dokonce tak, že jí poklonu složila i samotná Lindsey Vonnová. A možná, že v tuhle chvíli je populárnější než její otec, kterého jsme jako holky prostě milovaly, skladatel, zpěvák a producent Janek Ledecký. Tak tentokrát jsem nepozvala na kafe, ale na čaj do vinárny Na šikmé ploše jeho dceru Ester Ledeckou.

Jolana: Já jsem přemýšlela o tom, jaký soubor talentů, dovedností, ale taky vlastností musíte mít, že se vám v jednadvaceti povedlo to, co se vám povedlo?

Ester: To já nevím, ale jsou to všechno moc krásné komplimenty, co mi tady říkáte. (směje se)

Jolana: Jste třeba víc soutěživá než ostatní?

Ester: Já jsem hrozně soutěživý člověk, to je fakt. Za ta léta jsem se během všech závodů naučila prohrávat. Myslím si, že prohrávání mi jde tak dobře, že se díky tomu vlastně pořád jenom zlepšuju. Od malička jsem všechno chtěla mít na čas. Mamka třeba řekla: „Dojdi pro cukr do krámu.‘‘ A já na to: „Ale stopuj mi to.“ A mamka musela počítat. Já jsem vyběhla, běžela pro cukr a ona pak řekla, že napočítala 34, a já byla celá šťastná, že mi to vážně stopovala a že jsem měla lepší čas, než když jsem běžela minule pro sůl. Takhle jsem to měla. Já mám tu výhodu, že mě sport hrozně baví, a taky mám to štěstí, že se díky svým výsledkům sportem báječně živím. Dělám to, co mě baví, a ještě si tím vydělám na skvělej život. Vy to tak asi máte taky, takže víte, jaký je to pocit.

Jolana: Je pravda, že vy jste tedy dost neuvěřitelná rodina, kde se talenty dědí z různých stran. Dědeček, dvojnásobný olympijský hokejový medailista Jan Klepáč. Bratr Jonáš je vynikající výtvarník, zrovna dnes tady Na šikmé ploše bude vernisáž jeho kreseb, které dělá pro velkou publikaci o Karlu IV. Táta – známý zpěvák, ale taky skladatel a producent. I o něm bychom asi mohli říct, že se mu daří, na co sáhne. Jaké talenty ještě máte, kromě těch sportovních?

Ester: (směje se) Já si myslím, že nemám talent ani na ten sport, abych byla úplně upřímná. Maminka mi vždycky říkala, že kolem mě byla spousta talentovanějších dětí, holek a kluků, ale já jsem byla ta, která jezdila z kopce dolů, znovu a znovu a znovu. A když jsem něco udělala špatně, tak jsem jela zase znova, dokud jsem to neudělala dobře. A tak jsem se zdokonalovala. Bez trenérů, sama. Moje jediná touha a radost byla jet líp, to znamená rychleji z kopce dolů. Dneska se směju a říkám, že všechny ty talentovaný holky kolem mě už se dávno cpaly párkem v rohlíku u bufáče, zatímco já jsem kroužila na kopci, dokud nezavřeli vleky, abych se jim aspoň trochu přiblížila. Není to úplně o tom talentu, co dostanete do vínku. Člověk se musí vypracovat sám.

Jolana: Je pravda, že je spousta talentovaných lidí, o kterých se mluvilo třeba jako o zázračných talentech, ale kteří z nějakého důvodu skončili. Možná právě proto, že neměli tu další potřebnou výbavu, jakou máte třeba vy. Nicméně bylo někdy nějaké období, kdy vás rodiče museli nutit?

Ester: Ne, to asi ne, já jsem od nich cítila vždycky jen tu nejlepší možnou podporu a hlavně svobodu. Já jsem si v podstatě mohla vždycky dělat, co jsem chtěla. Naši nás vychovali tak, že věděli, že když mě nebo bráchu bude cokoliv bavit a budeme to chtít opravdu dělat, tak to budeme dělat pořádně a nebudeme nic fixlovat. Takže já jsem dělala to, co mě těšilo, a dělala jsem to tak, abych si dráhu profesionálního sportovce obhájila především sama před sebou. A abych si peníze na sport vydělala sama. A jsem ráda, že teď můžu pozvat svoje rodiče na závody a oni vidí, že to, co dělám, opravdu funguje a že jsem něco dokázala sama.

Jolana: A abyste se nenudila, protože snowboard už ovládáte v podstatě dokonale, tak jste začala jezdit i na klasických lyžích?

Ester: Dalo by se to tak říct. Je to tak, že oba sporty dělám vedle sebe už odmalička. Snowboardem si momentálně vydělávám víc peněz, tak ho musím upřednostnit. Vydělávám si jím na lyžování. Odjela jsem proto letos všechny svěťáky na snowboardu, abych měla šanci získat velký křišťálový globus. To se nakonec vyplatilo a získala jsem ho. Ale v průběhu zimy jsem závodila i na lyžích. Ono to navenek možná vypadá, že jsem neměla co dělat a během snowboardové sezony se nudila, tak jsem si šla i zalyžovat. Ale asi jo, kdybych jenom snowboardovala nebo jenom lyžovala, tak bych se nudila. (směje se)

Jolana: Ano, a vy se potřebujete pořád hýbat, jak jsem pochopila…

Ester: Přesně tak, jako žralok. Já mám celou svoji kariéru rozdělenou na takové mezní body a následně zážitky, které si plním a které mě pořád pošťuchují dopředu. Když třeba obětuju kamarády nebo musím zamakat na fyzičce mezi sezonami, zkrátka celý ten tréninkový proces někdy není úplně jednoduchý. Proto mám vždycky v hlavě tyhle body. Jeden z nich byl, jak stojím na startu sjezdu Světového poháru. Zvláštní je, že ty moje body nejsou o tom, že zvedám nad hlavu nějaký pohár nebo že chci dojet závod tak, aby se na mě sesypali novináři, nebo že dostanu nějaké ocenění typu Nejlepší sportovec roku. Ty body jsou brány na trati závodu. A to je to, kvůli čemu to dělám.

Jolana: To mi připomíná, že vlastně i ve sportu ta cesta může být cílem. Že to není jenom o tom, že člověk bude vyhrávat, bude slavný a nabalí se na něj spousta sponzorů…

Ester: To rozhodně, ale vítězství je klíčové, důležité a taky návykové, to bych ráda řekla. A je to krásné, je to rozhodně krásné. Mám třeba skvělý zážitek, když jsem vyhrála první malý globus. Přišla jsem do hotelu, postavila ho na stůl, pustila jsem si Stevieho Wondera a tančila jsem kolem toho globu a skákala na posteli, úplně sama. To bylo v tureckém Kayseri, měli jsme opravdu krásný hotel, Radison. Já měla pokoj asi v osmém patře, takže jsem k tomu měla ještě výhled na město. Bylo už pozdě večer a já jsem tam tančila a skákala a měla jsem hroznou radost. To jsou krásné zážitky, s vítězstvím je toho prostě spojeného taky spousta. Ale sportovec se vyvíjí a myslím si, že cesta, kterou jsem si prošla, ze mě udělala tu osobnost, kterou jsem.

Jolana: Poslední věc, Ester. Je celkem zřejmé, že ve snowboardu jste prakticky dosáhla toho, čeho jste dosáhnout mohla, tak tam budete pokračovat, abyste si udržela svoje pozice. Ale jaké máte sny v alpském lyžování?

Ester: Tam mám úplně stejné cíle jako na snowboardu. Já chápu, že asi bude daleko složitější jich dosáhnout, jestli je to vůbec možné, když budu dělat oba sporty naráz.

Jolana: Čili že byste mohla být ve sjezdovém lyžování jednou třeba jako Lindsey Vonnová?

Ester: To by bylo skvělé.

Jolana: Příští rok…? To asi ještě ne, ale co tak za 2–3 roky?

Ester: To by bylo v ideálním případě za 2 až 3 roky. Ale já vím, že ta cesta je dlouhá, je tam obrovská konkurence, a já zatím nemám takové zázemí, jako mají tyhle obrovské týmy. Takže budu dělat, co budu moct, abych se na ten její post někdy dostala, a uvidíme, jestli to bude stačit, když pro to udělám maximum.

Jolana: Vy to určitě dokážete, moc držím palce, Ester.

Ester: Děkuju.

Obě jsme se trochu mýlily. Ester stačil zhruba rok a půl na to, aby se před ní sklonil celý svět, včetně Lindsey Vonnové. Ve dvaadvaceti si svým výkonem navždy zajistila nesmrtelnost, a to díky vítězství ve dvou různých disciplínách na jedné olympiádě. A ten náš „žertík“ v závěru rozhovoru se stal skutečností. Já jsem asi vizionářka a Ester prostě fenomenální snowboardistka a dnes i lyžařka.

JANEK LEDECKÝ

Janka Ledeckého jsem pozvala na kafe jako jednoho z prvních hostů. Ještě před natáčením jsme si chvíli povídali o životě a já nikdy nezapomenu, jak mu svítily oči, když mluvil o svých dětech. Už tehdy měl být na co pyšný, a to ještě netušil, do jakých závratných výšin se jeho dcera Ester v lyžování podívá. Že za necelé dva roky ohromí celý svět tím, že dokáže nevídanou věc: vyhrát zlatou olympijskou medaili ve dvou odlišných disciplínách. Už tehdy na ni prozradil, že taky mimo jiné skvěle zpívá, a když jeli ještě společně se synem Jonášem (který je nejen výtečný výtvarník, ale jak to vypadá, taky skvělý kytarista), tak jim oběma spadla dolní čelist, když jim Ester něco v autě přezpívala. Ano, talenty se dědí, ale taky je třeba na nich pracovat a rozvíjet je, protože jen talent k tomu absolutnímu vrcholu prostě nestačí. I Janek má talentů víc, a i když je s úsměvem zlehčuje, pracuje tvrdě i on sám na sobě. A je to vidět. Úspěchy muzikálů Hamlet, Galileo nebo IAGO to dokazují. Říká se, že za všechno se v životě platí a za úspěch dvojnásob. Tak jestli v případech Janka a jeho dětí velkou disciplínou a občas možná i odříkáním, tak to beru. To je snesitelná oběť.

Skladatel a zpěvák Janek Ledecký poslal do světa své další album. Není podstatné kolikáté, podstatné je, že po desetileté pauze je to další autorské. A taky už brzy pošle do světa nový muzikál. Bude to přepis dalšího Shakespearova dramatu Othello, pod názvem Iago.

Jolana: Na kafi jsme se s panem doktorem Ledeckým sešli ve vinárně Na šikmé ploše. Říká vám ještě někdo „pane doktore“? Stává se to?

Janek: Jsou v podstatě jenom dva případy. Buď když jsem u doktora, myslím toho skutečného…

Jolana: Ano, vy myslíte toho s titulem MUDr. , že?

Janek: Přesně. Zkrátka u klasického lékaře či u zubaře. Oni si na to tak nějak potrpí. Vždycky vyjde sestřička, řekne: „Pane doktore,“ já se otočím, co se děje, kdo v bílém plášti je za mnou. A ona mluví na mě. A v druhém případě to jsou policajti. Zastaví mě, vezmou si občanku a řidičák a říkají: „No, pane doktore, vy asi víte, čeho jste se dopustil?!“ Takže nic moc s tím titulem.

Jolana: Vy jste vystudovaný právník. Upřímně jsem se snažila někde najít, jestli jste někdy vůbec provozoval nějakou praxi.

Janek: Ani vteřinu. Já jsem odjel rovnou od státnic se Žentourem někam na turné na Moravu. Nikdy jsem nikam nenastoupil.

Jolana: Takže jste vystudoval práva, ale nikdy jste je v praxi nedělal. Znamená to, že to byli například rodiče, kdo vás nutil, abyste školu dodělal?

Janek: Já jsem byl asi ten chlapík, jakému obvykle učitelé říkají: „Na vašem místě by tam někdo rád seděl!“, což je určitě pravda. Já jsem šel na práva kvůli tomu, že jsem nechtěl na vojnu, a to bych tehdy po maturitě normálně šel. A druhý důvod byl ten, že tam nebyla matika, což pro mě byl zásadní limitující faktor ve výběru vysokých škol. A pak se taky hodně mluvilo o tom, že tam chodí nejhezčí holky. A to byla pravda.

Jolana: (směju se) Kdy vám došlo, že vás muzika bude živit?

Janek: Někdy ve čtvrťáku na gymplu mě jeden kamarád zavedl na Hanspaulku. Já jsem si do té doby myslel, že dobrá muzika nejde dělat v češtině. Protože to, co jsem slyšel v rádiu, na Hvězdě, mě jenom utvrzovalo v tom, že česky to nelze, že správně to je jenom anglicky. A najednou jsem přišel do hospody na Hanspaulce, kde u jednoho stolu seděli Ivan Hlas a Ondra Hejma, bráchové Tesaříci, Petar Introvič a další. A teď tam kolovaly kytary a oni tam zpívali Stouny a Dylana a Boba Marleye s českým textem, ale i svoje věci a bylo to úžasný. Nebyly to protestsongy, ale byl to takový ten městský folk. Takže jsem se učil, asi nejvíc od Ivana Hlase, jak se píšou české texty, a současně jsem tehdy a tam pochopil, že se tím zatím neuživím. To bylo zrovna období, kdy Tesaříci přestali dělat kulisáky v Národním a šli mýt okna a Ivan Hlas dělal knihkupce. Tak jsem si říkal, že vysoká se může hodit. Protože mýt okna, to můžu vždycky.

Jolana: To byl asi dobrý odhad…

Janek: Jenže někdy v půlce studia práv jsem přišel na koncert Žentouru a od té doby si nechávám říkat Janek.

Jolana: Váže se k tomu nějaká historka? Proč zrovna od té doby Janek?

Janek: Šéfem kapely byl Honza Černý. A tak mě přišlo nepraktické, aby tam byli dva Honzové. Tak jsem zkusil Janka. Chytlo se to.

Jolana: Jste zpěvák, kytarista, ale vlastně už taky docela slavný skladatel, jestli to tak můžu říct…

Janek: No tak to můžete, to zní hezky…

Jolana: …a taky autor spousty svých vlastních textů, ale také textů pro muzikály. Myslím, že přepsat Shakespeara, to není nic pro začátečníka. Kolik jste toho musel načíst a dozvědět se o Hamletovi, než jste se do toho pustil?

Janek: Nejdřív jsem samozřejmě prošel všechny překlady Hamleta. Od Jaroslava Vrchlického až po Martina Hilského. A abych se Shakespearovi dostal ještě víc pod kůži, přečetl jsem všechny ostatní tragédie, komedie a sonety a dělal jsem si poznámky. Tímhle způsobem jsem se snažil dostat na tu textovou stránku. A ta hudební, to nevím. To je mi vždycky trochu záhadou, ale vím, že když dostanete takovouhle inspiraci, a že Shakespeare je po čertech dobrá inspirace, tak to jde samo. A upřímně řečeno, podobné je to i s těmi texty. Já jsem dlouho hledal mezi překlady a zkoumal, ze kterého budu vycházet. A pak jsem zjistil, že to musím napsat současnou češtinou a svým písničkářským jazykem, který už umím a kdy vím, jak se používají metafory a rýmy a podobně.

Jolana: Muzikál Hamlet si vlastně už dávno žije svým vlastním životem, protože jste ho vypustil do světa, což byla, jestli se nemýlím, taky taková šťastná souhra okolností?

Janek: Já mu teda hodně pomáhám. Ale taky k tomu musím podotknout, že dodnes nevím, proč zrovna já jsem byl vybraný jako ten chlapík, kterému se to má povést, protože těch pokusů chopit se převyprávění Hamleta muzikou už bylo po světě docela dost a všichni si vylámali zuby. Takže je vlastně docela legrační, že potom přijde nějaký pán z Prahy a že se mu to povede. Hamlet má dneska řadu zářezů do pažby, má přes milión diváků u nás i po světě a to se zatím nikomu nepodařilo. A já věřím, že bude mít ještě nějakou budoucnost.

Jolana: Kde všude se vlastně „váš“ Hamlet hrál a jaká verze byla podle vás nejvíc originální?

Janek: Začalo to v Praze v divadle Kalich, pak na Nové scéně v Bratislavě. V roce 2002 jsme udělali v Lamb Theater na Broadwayi takzvaný stage reading, což byla dvě hodinová představení s ukázkami hudebních čísel, které jsem jako autor provázel vysvětlujícím komentářem. Byl to mimořádný zážitek, protože rolí se tam ujaly ty největší americké muzikálové hvězdy. Jako královnu Gertrudu jsem měl třeba Louise Pitre, což je nejslavnější máma z americké verze Mamma Mia, jako Horácia Joshe Towera, který hrál Simbu v Lion King. Hamleta tenkrát zpíval Jeremy Kushnier, který hrál hlavní roli v muzikálu Rent. Dostali jsme tenkrát cenu organizace THRU a grant na další uvedení. To jsme udělali po dvou letech už pod vedením Roberta Johnsona, což je famózní americký divadelní režisér. V Praze jsme potom namíchali obsazení z našich a amerických herců a natočili DVD. To se dostalo do ruky korejské produkci EMK. Jenom v Soulu už měl můj Hamlet pět nastudování. Nejoriginálnější byla japonská verze. Režisér Tamyo Kuryama trval na japonské výpravě, kostýmech a choreografii. A – klobouk dolů – udělali to skvěle a kromě Tokia se to hrálo ještě v Ósace a Nagoji.

Jolana: Pojďme od Hamleta, který si žije svým vlastním životem, žije si dobře a určitě to tak bude fungovat dál. Chci se vás zeptat na nový projekt. Já vím, že přepis Othella do podoby scénáře, respektive díla s názvem IAGO, máte už několik let. Už jste o tom taky někde mluvil.

Janek: To je pravda. V podstatě jsem si myslel, že poté co jsem udělal s Hamletem díru do světa, když tedy rozhlásím: „Mám IAGA,“ tak že začnou drnčet telefony. Ale nic takového se nestalo. Všichni mi říkají, že dělám těžký věci. Nejlépe to asi řekl Franta Ringo Čech: „Hele, Janku, když jsme viděli, že jsi vzal všechny rodinný peníze, které si měl, a vrazil je do Hamleta, tak jsme se ti začali vyhýbat. Tys měl prostě takovej uhrančivej pohled a vůbec s tebou nešlo mluvit. A my jsme si mysleli, že si rozbiješ hubu a že jedinej, kdo bude klepat na to divadlo, budou věřitelé. A říkal jsem si: Snad ho to vyléčí a přijde s něčím legračním, co mají lidi rádi. Ale když jsi udělal Galilea, tak to už jsem nad tebou opravdu zlomil hůl. Ale tobě se to zase povedlo, člověče.“ Takhle nějak to ten Franta řekl. Ale já si prostě vybírám takové věci, které nejsou tak prvoplánově komerční. Já si vybírám věci, které mě baví.

Jolana: Které ale taky fungují. Mě napadá, jestli podobné komentáře nesouvisí i s takovou tou českou specialitou, že úspěch se tady moc neodpouští, a že když má někdo úspěch, tak to s sebou nese obvykle i nějakou zášť. Poznal jste to na vlastní kůži?

Janek: No, jasně. Já bych to ještě specifikoval. To naše češství, to je současně taková ta malost, že říkáme: „Tady od nás to nejde, my na to nedosáhneme…“ Navíc je to ale kombinované ještě s tím pocitem, že jsme pupek světa a že jsme tady v té kotlině něčím naprosto mimořádní, ale ti ostatní to nedoceňují. A to si fakt všimněte, jak se tyhle dvě věci mezi sebou perou. Já to speciálně sleduju v oblasti showbyznysu, a to už od Antonína Dvořáka, Bedřicha Smetany a dalších. Závist se pere s malostí. To je ta česká nátura, se kterou je třeba se nějakým způsobem popasovat.

Jolana: Na vaši novou desku, která se jmenuje „Na konci duhy“, napsal jednu písničku taky váš syn. Jonáš je ale zároveň vynikající výtvarník. Jedna věc je určitě talent, druhá věc je nějaká vnitřní disciplína, protože jen talent obvykle nestačí. Jaký jste v tomto směru vy a k čemu jste svoje děti vedl?

Janek: Já jsem strašnej flákač. Ale to říkám vážně. Teprve když mě něco fakt chytne, tak potom dělám opravdu 12 hodin denně a vůbec mi to nevadí, ale jinak jsem…

Jolana: Prokrastinátor? (směju se)

Janek: Tak, přesně. Ale moje děti, jak Jonáš, tak Ester, v tomhle po mně nejsou. Ti jsou zatraceně pracovití. To, co Ester dokáže ve sportu, to je trochu něco jiného, protože tam ten vstup do téhle profese začíná přece jenom dřív. Ale Jonáš? Když si vezmu, že je mu dvaadvacet, a vzpomenu si na to, co jsem dělal já, když mi bylo dvaadvacet… (směje se) Co on už má za sebou a na jaké je teď úrovni, to je opravdu úplně jiná liga.

Jolana: Vaše děti dokázaly ve velmi mladém věku neuvěřitelné věci. Čemu to přičítáte?

Janek: Že by ta kombinace genů? (směje se) Ale asi jsme je ani moc nezkazili výchovou.

Jolana: Musíte být neskutečně hrdý otec. Těch úspěchů, jak Jonáše coby výrazného výtvarníka, tak Ester jako fenomenální lyžařky, je už nepočítaně. Na který jste pyšný úplně nejvíc?

Janek: Po olympiádě v Soči mi pan profesor Kolář sdělil, že podle nálezu magnetické rezonance bederní páteře je pro Ester konec nejenom vrcholového, ale i výkonnostního sportu. Ptal jsem se, jestli je ještě nějaká šance. A Pavel povídá: „No já jsem vyvinul takovou soustavu cvičení, ale po pravdě, má to tak patnáctiprocentní úspěšnost.“ Ester se do toho zakousla. Cvičila ty cviky čtyři hodiny denně a už po půl roce se zase mohla postavit na snowboard. Pavel mi potom potvrdil, že takovýhle výsledek ještě u žádného pacienta nezaznamenal. A nejlepší na tom je ten bonus – ta cvičení totiž, jako vedlejší efekt, posilují taky rovnováhu. A ta se na lyžích i snowboardu fakt hodí. Kdybych měl aspoň deset procent té Esterčiny cílevědomosti, to byste koukali. A to už vůbec nemluvím o tom, jak Jonáš hraje na kytaru. Takže mě ty děti fakt nakopávaj. Začal jsem zase pořádně cvičit na kytaru. Jde to pomalu, ale jde to čím dál tím líp.

Jolana: Janku, ať se daří vám i vašim dětem, díky moc za rozhovor a za to, že jste se mnou šel na kafe.

Janek: No, milerád, kdykoliv.

Jolana + Janek: Děkuju.

LUCIE BÍLÁ

Když jsme domlouvali rozhovor s Lucií Bílou, povedlo se to překvapivě velmi rychle. Což s ohledem na její pracovní vytíženost považuju za malý zázrak. Jenže se ukázalo, že tak jednoduché to nakonec nebude. Lucie nás pozvala do Karlínského divadla, kde ten večer hrála Carmen. Napochodovali jsme k ní do šatny v obvyklém složení, tedy já, produkční a dva kameramani. Lucie ještě víc vytřeštila ty svoje velké oči a říká: „To už dnes i na natáčení rozhovoru do rádia jezdí tolik lidí?“ Teď jsem zase vytřeštila oči já: „Ale to je televizní rozhovor, respektive videorozhovor, to jste nevěděla…?“ Zkrátka informace nedoputovala ucelená a Lucie, která už byla nalíčená jako Carmen, nechtěla být v povídání o životě za španělskou krásku, ale sama za sebe. Tomu jsem rozuměla. Tak jsme na místě našli nový termín a o týden později zazvonili v jejím pražském bytě. Pokus číslo dvě vyšel skvěle. Lucie je nejen velká profesionálka, ale taky živelná žena, která nemá nejmenší problém mluvit o věcech zcela upřímně. A už dávno je srovnaná s tím, jestli svojí upřímností někoho naštve. Vzhledem k tomu, co ve své kariéře dokázala, si umí věci obhájit a rozhodně se nemíní trápit tím, co si o ní druzí pomyslí. A tak vznikl velmi otevřený rozhovor, ve který jsem původně ani nedoufala. A v jejím případě mi ani nevadilo, že se ke slovu moc nedostanu, že některé otázky přejde mávnutím ruky a naopak sama nabídne téma, kterým zrovna žije nebo které ji trápí. Rozhovor s Lucií Bílou o životě, o padesátých narozeninách, o chlapech, nepovedených dovolených, ale taky o přátelství. Tady je, i s jejím osobním dovětkem:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kafe s Jolanou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.