Globalizace

Johan Norberg

Kniha vyšla ve spolupráci s Liberálním institutem a za finanční podpory Friedrich Naumann Stiftung

Nakladatelství: © Alfa Publishing. s. r. o., společně s Liberálním institutem, Praha

Rok prvního vydání: 2006

ISBN 80-86851-32-X (Alfa Publishing)

ISBN 80-86389-44-8 (Liberální institut)

In Defence of Global Capitalism, © 2003 by the Cato Institute

www.alfaknihy.cz

www.libinst.cz

Předmluva k českému vydání

Globalizace a zbytečná chudoba

Prosperita, jíž se v současnosti těšíme, není při pohledu zpět do historie zdaleka standardem. Je to spíše veliká výjimka z obecného pravidla. Po většinu doby žila naprostá většina lidstva na Zemi v chudobě a nesmírně trpěla jejími důsledky. „Hlad a hladomory se vyskytovaly tak často, že se zaznamenávaly pouze ty nejhorší z nich.”1 Energetická hodnota potravy nepřesahovala na počátku 18. století ani v normálních dobách 1700 kcal na osobu a den, zatímco dnes i v subsaharské Africe je to více než 2200 kcal.2 Očekávaná doba dožití se ve středověku pohybovala kolem 25 let a před začátkem průmyslové revoluce ani v nejvyspělejších zemích, jako byla Velká Británie, nepřevyšovala čtyři dekády. Dnes je to i v nejchudších regionech světa více než padesát let, v těch nejvyspělejších ještě o třicet více.3 Před průmyslovou revolucí umíralo každé čtvrté dítě dříve, než se dožilo jednoho roku, dnes je to v Africe každé desáté a v Evropě a Americe se tyto hodnoty pohybují v řádu několika promile. Všechny uvedené ukazatele naznačují, že utrpení, které bylo od počátku dějin standardem, je nyní již v té části světa, která je označována jako Západ, minulostí a ve zbytku světa se minulostí pomalu stává.

Kde hledat příčinu této dramatické změny? Historikové postupem času přišli s řadou teorií, v nichž bylo za rozhodující označováno klima, dostupnost přírodních zdrojů, geografická poloha či jiný „přírodní“ faktor. Každého asi napadne, že země, která má jen poušť, nebude patřit k těm nejbohatším. Jenže Spojené arabské emiráty mezi nejbohatší země světa patří a mnoho kromě pouště tam nenajdeme. Ano, mají ropu, může znít námitka. Ropu má ale také Angola a její obyvatelé si mohou o bohatství přesto nechat jen zdát. A co kus skály zvaný Singapur, kde jen 3 % půdy jsou vhodná k obdělávání, či alpské Lichtenštejnsko, které žádné zdroje nemá, a přesto obě země patří mezi nejbohatší na světě? Co mají Singapur, Lichtenštejnsko a Spojené arabské emiráty společného, co Angole nebo třeba Zimbabwe chybí?

Po důsledném zkoumání a prověřování protichůdných teorií se experti přiklonili k závěru, že tím klíčovým nejsou faktory přírodní, ale společenské.4 Přesvědčivě dokazují, že bez ohledu na vrtochy přírody a klimatu prosperují pouze a jen ty společnosti, ve kterých existuje jistý řád, jenž umožňuje, aby jednání statisíců, milionů a miliard lidí, kteří se navzájem neznají a z nichž každý směřuje ke svému soukromému cíli, bylo harmonicky zkoordinováno. Adam Smith použil k popisu tohoto zázraku koordinace, který nikdo vědomě neprovádí a který, i kdyby se o to pokoušel, by stejně nikdo uskutečnit nedokázal, výrazu neviditelná ruka boží prozřetelnosti.5 Jako prazáklad tohoto řádu a nutný předpoklad fungování neviditelné ruky, vedoucí lidstvo k bohatství a prosperitě byl pak označen jeden jediný koncept - vlastnictví.6 Respekt k soukromému vlastnictví, který umožňuje naplňovat ekonomickou svobodu, byl tedy identifikován jako klíčový faktor, jenž rozděluje země na ty, které se úspěšnými stát mohou, a ty, jež jsou navždy odsouzeny potácet se v permanentní chudobě.

Jako první historický standard chudoby opustily evropské země pod vedením Velké Británie, následované Spojenými státy americkými. Právě tam se poprvé v dostatečné míře objevily možnosti obchodovat za státem či církvemi neregulované ceny, možnosti nabízet spotřebitelům nové produkty a ponechat si zisk, který z provedených inovací plyne. Právě v těchto zemích začala vládnout relativní jistota, že se naakumulovaný kapitál podnikatelů nestane kořistí lupičů či predátorských vlád, ale že bude moci být použit k dalším inovacím. Tyto aspekty, které nám, kdo žijeme v bohatší části světa, připadají naprosto běžné, tehdy odlišovaly Británii a Spojené státy od zbytku světa a dnes odlišují naši realitu od reality chudých oblastí Latinské Ameriky, Asie a Afriky.

Stejný recept na prosperitu, spočívající v odstranění překážek kladených tvůrčím aktivitám lidí, funguje všude na světě a ve všech historických obdobích. Se zpožděním dvou století můžeme dnes v Indii a Číně vidět totéž, čím procházela Evropa a Spojené státy v 18. a 19. století. Kapitalistická výroba - systém založený na decentralizovaném individuálním rozhodování - přináší i tam prudký hospodářský rozvoj, který s sebou nese dramatické zlepšení drtivé většiny indikátorů lidského života: pokles chudoby, prodloužení délky života, zvýšení gramotnosti apod. Očekávaná doba dožití v Číně a Indii dosahovala v padesátých letech hodnot kolem 40 let, tedy evropské středověké úrovně.7 Čínský národní důchod na hlavu nepřesahoval (v dolarech roku 1990) výši 600 v roce 1820, v roce 1913 klesl na 552 a v roce 1950 dokonce na 439. (Indické údaje byly 533 v roce 1820, 673 v roce 1913 a 619 v roce 1950).8 Když Čína začínala v roce 1978 své reformy, byla chudší než Indie, dnes je Čína zhruba dvakrát bohatší. Během dvou dekád mezi lety 1981 a 2001 bylo z největší chudoby (důchod méně než 1 dolar za den v paritě kupní síly) vyzdviženo v Číně více než 400 milionů lidí. To vše díky zvyšující se ekonomické svobodě založené na respektu k soukromému vlastnictví. Ačkoli se to může zdát paradoxní, některé oblasti dosud nominálně socialistické Číny, a to nejenom Hongkong, patří k nejvíce ekonomicky svobodným zemím světa.9

Pro ekonomy tedy žádné velké překvapení, recept Adama Smitha stále platí. Prosperity lze dosáhnout jen díky integraci do světových trhů, založené na volném pohybu zboží, služeb a výrobních faktorů. Dnes tento proces označujeme novým termínem globalizace, avšak o nic nového se nejedná. Stejná a v mnohých aspektech ještě intenzivnější globalizace probíhala i ve druhé polovině 19. století.10 Stejně jako dříve i dnes platí, že pokud jsou lidé odkázáni jen na to, co si sami vymyslí a vyrobí, budou bojovat o holé přežití. Země, které stojí, stejně jako stály Indie a Čína do osmdesátých let dvacátého století, stranou globalizačních trendů, jsou odsouzeny k chudobě. Země, jež se globalizují, ať se jedná o současnou Indii a Čínu, nebo před nimi Japonsko, Singapur či Tchaj-wan či ještě dříve země západní Evropy, vydělávají. Díky zvyšování ekonomické svobody v těchto zemích trvale klesá počet lidí žijících v extrémní chudobě. Každá země, která se otevře globalizaci, otevře svým občanům příležitosti, jak se chudoby zbavit. Zatímco v roce 1981 žilo za méně než 1 dolar denně 41 % obyvatel světa, o dvacet let později se díky globalizaci toto číslo snížilo téměř na polovinu.11

Kniha Johana Norberga, která se dočkává i českého překladu, je pečlivě vytvořeným souborem argumentů, které uvedenou tezi dokládají. Nesklouzává k ideologickým argumentům, ale na jasných empirických datech dokládá to, co si ekonomové od zrodu své discipliny myslí, totiž že dělba práce a směna jsou zdrojem bohatství a že kladení umělých překážek rozvoji dobrovolných lidských aktivit bohatství naopak ničí. A bohatství zde samozřejmě neznamená pouze auta, letadla, ledničky, myčky, televize či mobilní telefony, ale i kvalitu životního prostředí, zdravotní péči, dostupnost pitné vody, bezpečí či kulturu. A vše toto nikoli jen pro malou skupinu vyvolených, privilegovaných či bohatých, ale především pro masy - pro stamilióny a miliardy obyčejných lidí, jejichž život již nemusí být pouhým bojem o přežití, ale může díky globalizaci být ve stále větší míře pestrý, bohatý, plodný a šťastný. Norberg přesvědčivě ukazuje, že globalizace se nemusíme bát, že není ničím jiným než procesem, který umožňuje lépe dosahovat cílů, které si lidé přejí.

Ačkoli tedy platí, že chudoba je přirozeným stavem lidstva, lze říci, že dnes je již do značné míry zbytečná. K tomu, aby se dosud chudé regiony světa mohly těšit z prosperity, kterou dnes zažívají bohaté země, není třeba více hmotných zdrojů, ani objev zázračné technologie. Stačí, když existující zdroje budou lidé lépe využívat či přesněji řečeno, když lidem v jejich využití nebude nikdo bránit. Až se skutečně propojí světové trhy a v Itálii či Kalifornii se přestane pěstovat rýže, na Islandu rajčata, až se v Česku nebudou šít trička a v Německu vyrábět ocel, pak budou lidé na celém světě bohatší. Pokud jste ještě na pochybách, avšak otevřeni racionálním argumentů, kniha Johana Norberga by Vám měla ke změně postoje poskytnout důkazy více než dostatečné.

Josef Šíma a David Lipka březen 2006

Předmluva

Naše anarchistická strana vyhrála školní volby!

Stalo se to v zimním semestru roku 1988 ve škole na předměstí západního Stockholmu. Bylo nám tehdy kolem šestnácti let. Jako každý rok konání voleb, vyhlašovali jsme i my naše „školní volby“. Já a můj nejlepší kamarád Markus jsme však nevěřili ve volební systém. Většinová volba byla podle našeho vidění světa totéž, jako když dva vlci a jedno jehně hlasují o tom, co bude k večeři. Škola po nás chtěla, abychom zvolili někoho, kdo nás bude řídit, a my jsme si přitom své životy chtěli řídit sami.

Myslím, že jsme se voleb tehdy účastnili zčásti proto, že jsme se cítili být jiní než ostatní. Já poslouchal elektronickou a gotickou hudbu, nosil nejradši černé oblečení a vlasy sčesané dozadu. Chtěli jsme dělat muziku a čist knihy, zatímco ostatní většinou zajímalo jen to, mají-li správné oblečení a zapadnou-li dobře do kolektivu. Zdálo se nám, že pravice je útočištěm pro vyšší třídu, neustále napadající vše odlišné. Nedokázali jsme se ztotožnit ani s levicí, ve které jsme viděli jen nudnou státní byrokracii a diktát. I když se nám líbila kapela Sisters of Mercy a švédský punkový zpěvák Thástróm, přesto píseň, které jsme věřili, byla píseň od Johna Lennona „Zkus si představit, že by nebyly státy“ („Imagine there’s no countries“). Všude na světě by se měly zrušit národní státy, lidé by se měli moci svobodně pohybovat a mít možnost se dle vlastní vůle rozhodnout, s kým chtějí spolupracovat, a s kým nikoli. Chtěli jsme svět bez útlaku, svět bez vládců. Je tedy zřejmé, že jsme své místo nenašli ani mezi pravicí, ani mezi levicí, ani mezi konzervativci a ani mezi sociálními demokraty. Byli jsme anarchisté!

Založili jsme „Anarchistickou frontu“, vytvořili radikální, vtipný volební program a kandidovali do školních voleb. Na zdi školy jsme vyvěsili ručně psané plakáty s nápisy typu: „Kdo bude řídit Tvůj život - Ty nebo 349 členů parlamentu?“ Požadovali jsme zrušení vlády a ukončení zákazu vjezdu kol na školní pozemek. Většina učitelů se na naše aktivity nedívala příliš přívětivě a měla pocit, že z voleb děláme frašku. My jsme naopak měli pocit, že říkáme své názory nahlas a tím nejdemokratičtějším způsobem. Když si nás ředitel školy zavolal k sobě do kanceláře, aby nás pokáral, náš rebelský duch ještě nabyl na síle.

V nelehkém souboji jsme dopadli dobře - získali jsme 25 procent hlasů. Sociální demokraté skončili s 19 procenty druzí. Byli jsme jako u vytržení, přesvědčení, že toto je začátek něčeho velkého…

Je to už 15 let. Od té doby jsem na řadu věcí změnil názor. Zjistil jsem, že otázky týkající se jednotlivců, společnosti a svobody jsou složitější, než jsem se tehdy domníval. Pokud by došlo k ráznému, utopistickému převratu, bylo by zároveň nutné překonat najednou příliš mnoho překážek a vyřešit příliš mnoho problémů. Přišel jsem na to, že nějakou vládu, která by chránila svobodu a zabraňovala mocným v utlačování jednotlivců, přece jen potřebujeme. Dnes věřím, že zastupitelská demokracie je právě pro účel ochrany práv jednotlivců ze všech systémů nejlepší. Vidím, že moderní průmyslová společnost, vůči níž jsem se vymezoval, ve skutečnosti přinesla neuvěřitelně vysokou životní úroveň a svobodu. Má touha po svobodě je však v principu stejná dnes, jako byla tehdy, v době oné úžasné volební kampaně roku 1988. Chci, aby lidé byli svobodní, aby nikdo nikoho neutlačoval a aby měly státy zakázáno používat cel a hranic k tomu, aby lidi zavíraly čije někam ne vpouštěly.

Proto mám nesmírně rád to, co se poněkud sterilně nazývá „globalizace“, tedy proces, v němž lidé, informace, obchod, investice, demokracie a tržní ekonomika stále častěji překračují hranice mezi jednotlivými státy. Díky této mezinárodní tendenci nás hranice zakreslené v mapách stále méně omezují.

Politická moc byla vždy lokální a zakládala se na fyzické kontrole nad určitým územím. Globalizace nám stále více umožňuje nedbat, kde se dané teritorium nachází, a to ať již přes hranice států cestujeme, obchodujeme či investujeme. S klesajícími přepravními náklady, s novými a účinnějšími komunikačními prostředky, které máme k dispozici, a s uvolněním obchodu a pohybu kapitálu se mnohonásobně zvyšují naše možnosti a příležitosti.

Již nemusíme nakupovat u místní velké společnosti, můžeme si vybrat její zahraniční konkurenci. Již nemusíme pracovat pro jednoho jediného zaměstnavatele ve vesnici, můžeme si najít a využít jiné možnosti. Již se nemusíme spokojit s místním kulturním zařízením, máme k dispozici kulturu celého světa. Již nemusíme celý život strávit na jediném místě, můžeme cestovat a stěhovat se.

Díky tomu všemu se osvobozuje i naše myšlení. Již se nespokojíme s rutinou místních dní, ale způsob života si chceme aktivně a svobodně volit. Firmy, politici a spolky se musí snažit, aby v lidech vyvolali zájem či aby se jim od nich dostalo podpory. Lidé si totiž mohou vybírat z možností, které jim nabízí celý svět. Roste naše schopnost kontrolovat své vlastní životy a spolu s tím roste i prosperita.

Právě proto jsem smutný, když lidé, kteří se nazývají anarchisty, bojují proti globalizaci - proti ní, ne za ni! V červnu roku 2001 jsem se vypravil do švédského Gotenburgu, místa konání summitu Evropské unie. Vydal jsem se tam, abych vysvětlil, proč mi na problému Evropské unie vadí, že všemožnými způsoby bojuje proti globalizaci a liberalizaci. Jel jsem tam, abych řekl svůj názor, že by se měly otevřít hranice a odstranit regulace.

Možnost promluvit jsem však nedostal. Místo, kde jsem měl vystoupit, se najednou dostalo do centra bojové zóny. Takzvaní antiglobalističtí anarchisté tam rozbíjeli obchody a házeli kameny na policisty, kteří se demokratické setkání snažili bránit. Byli to „anarchisté“, kteří požadovali zákazy a regulace a kteří házeli kamení na lidi s odlišným názorem. „Anarchisté“ trvající na tom, aby vlády opětovně uvalily kontroly na ty, kdo se konečně vymanili ze sevření hranic svých států. Vysmívali se myšlence svobody. Z pohledu naší radostné Anarchistické fronty neměli tito lidé s anarchismem vůbec nic společného. Pokud jsme pro ně měli ve svém zjednodušeném slovníku náctiletých nějaké označení, pak to byli fašisti.

Popsané násilí však představuje jen zlomek širšího hnutí, které rostoucí globalizaci podrobuje kritice. V posledních letech si stále více lidí stěžuje, že nová svoboda a internacionalismus již zašly příliš daleko a že vedou k jakémusi „hyperkapitalismu“. Protestní hnutí proti šíření celosvětového kapitalismu se může označovat za radikální a tvrdit, že přináší závratně nové myšlenky. Jeho argumenty jsou však ve skutečnosti opakováním starého vzdoru proti svobodným trhům a svobodnému obchodu, který dávali najevo vládci jednotlivých zemí. Členové mnohých skupin - autoritářských režimů zemí třetího světa a eurokratů, zemědělských hnutí a firem v monopolním postavení, konzervativních intelektuálů a nových levicových hnutí - se obávají, že mezinárodně propojení lidé získají na úkor politických institucí více moci. V globalizaci vidí monstrum, které se vymklo kontrole, monstrum, které je třeba obklíčit a zkrotit.

Velká část jejich kritiky se zaměřuje na globalizaci jako na cosi obrovského a hrozivého. Tvrzení kritiků však často postrádají jakýkoli logický argument a jsou prostým popisem stavu. Odpůrci globalizace tak například říkají, že 51 největších světových ekonomik jsou korporace nebo že se na finančních trzích každý den pohybuje zhruba 1,5 bilionu amerických dolarů. Jako by jen velikost sama o sobě byla nebezpečná či děsivá. Jde však o čísla, nikoli o argument. Je potřeba prokázat, že velké podniky či vysoké obraty představují problém. Kritici ale něco takového často prokázat zapomínají. Na stránkách této knihy předkládám argumenty podporující opačný názor: dokud máme svobodu volby, neshledávám nic špatného na formách dobrovolné spolupráce, které díky úspěchu rostou.

Impozantní čísla spolu s abstraktním názvem „globalizace“ - vymyšleným na začátku 60. let 20. století, nicméně používaným běžně až od 80. let 20. století - budí představu jakési anonymní, záhadné, těžko uchopitelné síly. Zjednodušeně řečeno proto, že se globalizace řídí činností jednotlivých lidí napříč kontinenty, a nikoli příkazy z řídícího centra, jeví se jako nekontrolovaná a chaotická. Teoretik politických věd Benjamin Barber vyjádřil názor řady podobně smýšlejících intelektuálů, když si postěžoval, že zjevně chybí „viditelná moc, která by se dokázala postavit, zdolat a zcivilizovat anarchistické síly globální ekonomiky.“1

Mnozí lidé se tváří v tvář globalizaci cítí bezmocní. Jejich pocit je pochopitelný, uvědomíme-li si, kolik věcí se uskutečňuje na základě decentralizovaných rozhodnutí milionů lidí. Mají-li ostatní lidé možnost svobodné volby způsobu vlastního života, nemáme nad nimi žádnou moc. Na oplátku však my získáváme novou moc nad svými vlastními životy. Tento druh bezmoci je dobrá věc. Nikdo nesedí na sedadle spolujezdce, všichni jsme řidiči.

Internet by upadal a nakonec by zcela zanikl, kdybychom prostřednictvím této celosvětové počítačové sítě neposílali každý den emaily, neobjednávali knihy a nestahovali hudbu. Žádná firma by ze zahraničí nedovážela zboží, kdybychom jej nekupovali, a nikdo by v zahraničí neinvestoval peníze, kdyby tam nebyli podnikatelé reagující na poptávku zákazníků a usilující o rozšíření svého podniku či o založení nového. Globalizace sestává z našich každodenních činností.

Jíme banány z Ekvádoru, pijeme víno z Francie, sledujeme americké filmy, objednáváme si knihy z Británie, pracujeme pro firmy vyvážející svou produkci do Německa a Ruska, trávíme dovolenou v Thajsku a spoříme na důchod prostřednictvím fondů investujících v Jižní Africe a Asii. Finanční společnosti mohou sdružovat kapitál a obchodní společnosti převážet zboží přes hranice. Ale dělají to jen proto, že si to my přejeme. Globalizace se uskutečňuje odspodu, a to i přesto, že se ji politici snaží polapit a ve snaze zasadit celý proces do nějaké struktury ji opatřují řadou zkratek a sousloví (EU, MMF, OSN, WTO, UNCTAD, OECD).

Držet krok s dobou není samozřejmě vždy snadný úkol, zvláště pak jsou-li intelektuálové zvyklí mít nad vším neustálou kontrolu. Anders Ehnmark píše v knize o švédském básníkovi a historikovi 19. století Eriku Gustafu Geijeru téměř se závistí, že si Geijer dokázal udržovat přehled o veškerých důležitých událostech ve světě pouze tím, že seděl v Uppsale a četl Edinburgh Review a Quarterly Review.2 Přesně tak jednoduchý a dostupný je svět, v němž má na běh věcí vliv jen velmi malá elitní skupina žijící v evropských hlavních městech. Jak je ale najednou vše komplexní a matoucí, probouzí-li se i ostatní kontinenty a vývoj každý den ovlivňuje rozhodování obyčejných lidí. Není divu, že si pak vlivní lidé a politici stěžují, že „my“ (myšleno oni) ztrácíme kvůli globalizaci svou moc. To, co oni z ní ztratili, jsme my - obyčejní lidé - získali.

Asi se všichni najednou nestaneme světoběžníky, ale k tomu, abychom se stali součástí globalizačního procesu, se ani světoběžníky stát nepotřebujeme. V situaci, kdy se k nám budou moci dovážet levné potraviny, aniž by jim v tom bránily celní bariéry, a kdy zahraniční investice přinesou pracovní místa a moderní výrobu, budou to především chudí a bezbranní, jejichž blahobyt výrazně vzroste. Přesně ti lidé, kteří tráví celý život na jednom místě, si díky informacím volně přecházejícím hranice a díky svobodě volby svých politických zástupců bezpochyby výrazně polepší. Něco takového však vyžaduje výraznější demokratické reformy a ekonomickou liberalizaci.

Požadovat větší svobodu volby se může zdát banální. Ale není tomu tak. Nám, kdo žijeme ve vyspělém světě, se může zdát, že možnost kupovat výrobky od producentů, kteří nepochází z domácí ekonomiky, je zbytečným luxusem a mnohé dokonce obtěžuje. Jen řekněte, co si myslíte o restauracích McDonald‘s nebo o plytkých amerických reality show. A přece mnohým lidem zpříjemňují život. Opravdu nesnesitelný je ale život na místech, kam globalizace nedosáhla. Tam lidé zažívají stav té nejhlubší chudoby, špíny, neinformovanosti a bezmoci. Stav, ve kterém se musí trmácet za jídlem zítřejšího dne. Stav, ve kterém putují kilometry, aby nabrali vodu, která ani nemusí být pitná.

Poté, co v indické vesnici Saijani zaklepala globalizace na dveře pana Bhaganta, staršího zemědělce z kasty „nedotknutelných“, se domy namísto z bláta začaly stavět z cihel, lidé si obuli boty a místo hadrů si oblékli čisté šaty. Ve městech dnes najdete kanály a zápach odpadků vystřídala vůně obdělávané půdy. Před třiceti lety pan Bhagant ani nevěděl, že žije v Indii. Dnes sleduje přenos televizních zpráv z celého světa.3

Nová svoboda volby znamená, že lidé již nemusí pracovat pouze pro velké a mocné farmáře ve vesnici, kde žijí. Získají-li ženy práci mimo domov, vzroste i jejich pozice v rámci rodiny. Vznik nových kapitálových trhů znamená, že si Bhagantovy děti již nemusí půjčovat peníze od lichvářů, kteří šije v budoucnu vyberou ve formě práce. V okamžiku, kdy si lidé mohou půjčit namísto od lichvářů od různých bank, bič lichvy, který v minulosti držel celou vesnici v područí, mizí.

V generaci pana Bhaganta jsou všichni negramotní. V generaci jeho dětí by se našlo již pár takových, které do školy chodily. V generaci jeho vnoučat chodí do školy všichni. Pan Bhagant vidí, že se věci kolem něj zlepšují. Vzrostla svoboda a prosperita. Za problém se dnes považuje způsob chování dětí. Když byl malý, děti byly poslušné a doma pomáhaly. Dnes z nich vyrůstají neuvěřitelně samostatní lidé, kteří si sami vydělávají peníze. To samozřejmě může vyvolávat pnutí. Toto pnutí je však zcela jiné, než jaké jste cítili v minulosti, kdy hrozilo, že své dítě uvidíte umírat nebo že jej budete muset prodat lichváři, kterému dlužíte.

Postoj, jaký zaujmete vy a já a ostatní lidé ve vyspělých částech světa ke žhavému tématu globalizace, může rozhodnout o tom, zda se rozvoj, který zasáhl vesnici pana Bhaganta, dotkne více lidí, či zda se tento rozvoj zastaví.

Kritici globalizace se často snaží o barvitý popis situace, v níž neoliberální tržní škůdci tajně kují plány, jak prostřednictvím kapitalismu ovládnout svět. Například teoretik politických věd John Gray popisuje rozšíření protržních politik jako faktický státní převrat, zosnovaný „radikálními“ ideology, kteří dokázali „proniknout“ do vlády. Podle Graye: „Cílem revoluce bylo neoliberální politiku nenávratně zbavit demokratické odpovědnosti v politickém životě.“4 Někteří vědátoři, mezi nimi Robert Kuttner, editor The American Prospect, a ekonom Joseph Stiglitz, označují obhajobu svobodného trhu dokonce za jakýsi druh kvazináboženského kultu, jejž nazývají „tržní fundamentalismus“.

Deregulaci, privatizaci a liberalizaci obchodu však nevynalezli ultraliberální ideologové. Je sice pravda, že by se našli političtí vůdci jako například Reagan či Thatcherová, kteří se ekonomickým liberalismem nechali inspirovat. Těmi největšími reformátory však byli komunisté v Číně, protekcionisté v Latinské Americe a nacionalisté v Asii. V řadě dalších evropských států urychlili pokrok sociální demokraté. Zkrátka říkat, že revoluce je výsledkem šokové terapie spiknutých ultraliberálů je zcela mimo realitu. Naopak pragmatičtí, často antiliberální politikové byli ti, kdo zjistili, že vlády ve svém regulačním šílenství zašly již příliš daleko, a kdo proto začal ekonomiku liberalizovat. Spolu se zjištěním, že dnes máme pravděpodobně největší veřejné sektory a nejvyšší daně, jaké kdy svět zažil, pozbude tvrzení o světové nadvládě liberálních kapitalistů na síle.

Zavedená liberalizační opatření možná zrušila některé z minulých centralistických výstřelků, ale jen stěží zavedla systém laissez faire. A jelikož vládci ustupovali jen za splnění určitých podmínek a činili tak rychlostí, jakou se jim zlíbilo, je důvod se ptát, zda věci zašly skutečně příliš daleko či zda ještě dostatečně daleko nezašly.

Když říkám, že mám v úmyslu bránit kapitalismus, mám na mysli kapitalistickou svobodu jít cestou pokusu a omylu, bez předběžné žádosti o svolení vládcem či celníkem. Přesně to je svoboda, o níž jsem se jako mladý domníval, že ji přinese anarchie - anarchie doprovázená dozorem zákonů, které zaručují, aby svoboda jednoho nezasáhla neoprávněně do svobody ostatních. Chci, aby měl každý této svobody nadmíru. Domnívají-li se kritici kapitalismu, že této svobody máme již dnes nadbytek, já bych jí chtěl mít ještě více - co možná nejvíce. Obzvláště bych ji chtěl pro chudou část světové populace, která má dnes jen malou možnost ovlivnit charakter své práce a spotřeby. Proto svou knihu neváhám nazvat Na obranu globální ekonomiky a globálního kapitalismu, i když oním „kapitalismem“, který opěvuji, mám na mysli spíše možnou budoucnost nežli systém, který existuje dnes.

Hovořím o kapitalismu, nehovořím výslovně o ekonomickém systému vlastnictví kapitálu a o investičních možnostech. Takové věci mohou existovat i v řízených ekonomikách. Hovořím o liberální tržní ekonomice se svobodnou konkurencí, která se zakládá na právu člověka využívat své vlastnictví a na svobodě vyjednávání, uzavírání smluv a zahajování podnikatelských aktivit. Bráním tedy ekonomickou svobodu jednotlivce. Kapitalisté jsou nebezpeční v okamžiku, kdy místo aby prostřednictvím konkurence usilovali o zisk, spojí své síly se státem. Je-li stát diktátorský, mohou se korporace zcela jednoduše účastnit porušování lidských práv, tak jako se to dělo v případě několika západních ropných společností v afrických státech.5 Stejně tak kapitalisté, kteří se vemlouvají v přízeň politické moci ve snaze získat výhody a privilegia, nejsou skutečnými kapitalisty. Naopak. Takoví kapitalisté jsou pro svobodný trh hrozbou. Je třeba je kritizovat a jejich snahy mařit. Obchodníci často chtějí hrát politické hry a politici si chtějí hrát na obchodníky. Ekonomika, v níž si podnikatelé a politici popletli své role, není ekonomikou tržní, nýbrž ekonomikou smíšenou. Svobodný kapitalismus existuje jen tehdy, provádí-li politici liberální politiky a podnikatelé se drží obchodu.

To, čemu na prvním místě a ze všeho nejvíce věřím, není ani kapitalismus, ani globalizace. Nejsou to systémy či sbírky zákonů, díky kterým kolem sebe vidíme vše, co souvisí s prosperitou, inovacemi, společenským životem a kulturou. Tvůrci těchto věcí jsou lidé. Já věřím ve schopnost člověka dosáhnout velkých věcí a v sílu, která je výsledkem našeho vzájemného ovlivňování a směn. Bojuji za větší svobodu a otevřenější svět. Nikoli proto, že věřím, že je jeden systém efektivnější než systém jiný, ale proto, že svoboda a otevřený svět vytváří prostředí, jež rozvazuje křídla osobní kreativitě tak, jako to nečiní žádný jiný systém. Podněcují dynamičnost, která ústí v lidský, ekonomický, vědecký a technický pokrok. Věřit v kapitalismus neznamená věřit v růst, ekonomiku či efektivnost. A i když jsou tyto věci žádoucí, jsou stále pouhým důsledkem. Víra v kapitalismus znamená ve své podstatě víru v člověka.

Podobně jako mnoho ostatních liberálů i já sdílím názor francouzského socialistického předsedy vlády Lionela Jospina, že musíme mít „tržní ekonomiku, a nikoli tržní společnost“. Neusiluji o to, aby ekonomické transakce nahradily všechny ostatní mezilidské vazby. Usiluji o svobodu a dobrovolné vztahy ve všech oblastech. V kultuře o svobodu projevu a svobodu tisku; v politice o demokracii a panství práva; ve společenském životě o právo žít dle vlastních hodnot a stýkat se s lidmi dle vlastního uvážení a v ekonomice o kapitalismus a svobodné trhy.

Nedomnívám se, že bychom měli na vše nalepit štítky s cenami. Věci, které jsou v životě důležité, jako je láska, přátelství či vlastní způsob života, nelze vyjádřit peněžní částkou. Ti, kdo věří, že podle liberálů jednají lidé vždy tak, aby maximalizovali svůj příjem, neví nic o liberálech. A liberálové, kteří si toto o lidech skutečně myslí, zase neví nic o podstatě člověka. Když jsem se rozhodl napsat tuto knihu, a nestát se namísto toho účetním nebo rybářem, nečinil jsem tak ve snaze zlepšit si svou finanční situaci. Píši o něčem, čemu věřím. Co je důležité. A v liberální společnosti si přeji žít právě proto, že v takové společnosti mají lidé právo vybrat si, co pro ně je důležité.

Na závěr bych chtěl vyjádřit upřímný dík svým přátelům, kteří mi pomáhali v ujasňování myšlenek na popisovaná témata. Pomáhali mi proto, že se jim tyto záležitosti rovněž zdají být důležité. Zvláště pak bych chtěl poděkovat Fredriku Erixonovi, Sofii Nerbrand a Mauriciovi Rojasovi. Velký dík patří rovněž Barbro Bengtson, Charlottě Hággblad a Kristině von Unge, jež můj rukopis upravily do konečné podoby.

Johan Norberg Stockholm, leden 2001

Každým dnem, ve všech směrech…

1.1 Poloviční pravda

V roce 1014 prohlásil arcibiskup Wulfstan při svém kázání v Yorku: „Svět se řítí vpřed a stále více se přibližuje svému konci“. Nejméně od tohoto roku lidé věří, že se vše vyvíjí k horšímu a že za starých časů bylo lépe. Velká část diskuze, která se dnes točí kolem globalizace, v sobě obsahuje předpoklad, že se svět žene do záhuby. Před několika lety zopakoval dnes již zesnulý papež Jan Pavel II. to, co prohlásil jeho kolega před tisíci lety. Vývoj světa popsal následujícím způsobem:

Na řadě míst dnes dochází k jakési renesanci kapitalistického neoliberalismu, který podřizuje lidské bytosti slepým tržním silám a podmiňuje těmito silami rozvoj lidské společnosti… V mezinárodním měřítku tak vidíme několik málo zemí, jejichž bohatství roste nadměrným tempem, a to za cenu rostoucího ožebračování velkého množství ostatních zemí. V konečném důsledku bohatí ještě více bohatnou, zatímco chudí ještě více chudnou.1

Říká se, že svět je stále méně spravedlivý. V diskuzích o tržní ekonomice stále dokola slyšíme, že „bohatí se stávají bohatšími a chudí chudšími.“ Toto tvrzení je nám předkládáno jako jakýsi přirozený zákon, nikoli jako téma k diskuzi. Pokud se však podíváme, co se za chytlavými slogany tohoto typu skrývá, a budeme se snažit zjistit, co se ve světě skutečně stalo, zjistíme, že dané tvrzení odhaluje jen poloviční pravdu. První polovina je pravdivá: bohatí vskutku bohatnou. Ne všichni a všude, ale obecně tomu tak je. My, kdo máme privilegium žít v prosperujících zemích, jsme v posledních několika desetiletích zbohatli, a to značně. Obdobně i v zemích třetího světa se nachází bohatí lidé. Druhá polovina zmíněného tvrzení o bohatých a chudých je však jednoduše a prostě chybná. Situace chudých se v posledních desetiletích obecně nezhoršila. Naopak. Absolutní chudoby ubylo. V Asii, kde jí bylo nejvíce, začínají stovky milionů lidí, kteří ještě před dvaceti lety bojovali o holý život, žít klidným životem, dokonce životem v mírném blahobytu. Celosvětová bída poklesla. Křivdy a nespravedlnost se přestaly přehlížet a začaly se řešit. Tato úvodní kapitola bude obsahovat velké množství čísel a trendů, které jsou nezbytné k tomu, aby se nám podařilo uvést na pravou míru rozšířené mylné představy o stavu dnešního světa.2 V jedné z nejzajímavějších knih poslední doby, v cestopise O asijském čase: Indie, Čína a Japonsko mezi lety 1966 a 1999, popisují švédský spisovatel Lasse Berg a švédský fotograf Stig Karlsson své návštěvy asijských zemí. Vrací se do míst, která navštívili v šedesátých letech.3 Tehdy viděli chudobu, hlubokou bídu. Hrozba katastrofy číhala za každým rohem. Podobně jako ostatní turisté si ani oni nedokázali představit, že pro tyto země existuje nějaká naděje na lepší budoucnost. Mysleli si, že jedinou možnou cestou z této mizérie by mohla být socialistická revoluce. Když se v devadesátých letech do Indie a Cíny vrátili, nemohli uvěřit, jak moc se mýlili. Stále větší množství lidí se vymaňuje ze spárů chudoby, problém hladu postupně mizí, ulice jsou čistší. Chatrče z bláta ustupují zděným domům s přívodem elektřiny. Na střechách uvidíte televizní antény, díky nimž lidé doma sledují sportovní kanály.

Když Berg a Karlsson poprvé přijeli do Kalkaty, tvořili jednu desetinu místních obyvatel bezdomovci. Každé ráno město objížděly nákladní automobily veřejných či misionářských organizací a sbíraly těla tuláků, kteří nepřežili noc. Nyní, po třiceti letech, když se vydali fotografovat lidi žijící na ulici, měli problém vůbec nějaké najít. Z městské scenérie mizí rikša, vozík pro přepravu cestujících, který tlačí bosý člověk. Lidé ji vyměnili za auta, motorky a metro.

Berg a Karlsson se rozhodli ukázat mladým Indům fotografie, které pořídili při své poslední návštěvě. Mladíci nevěřili, že to, co je na nich vyfotografované, je místo, kde dnes žijí. Copak to tu opravdu mohlo být tak strašné? Na 42. straně knihy O asijském čase se nachází dvě fotografie, které ukazují, k jak obrovské změně tady došlo. Na staré fotografii, pořízené v roce 1976, stojí dvanáctiletá Indka Satto a ukazuje své ruce. Jsou opotřebované a vrásčité, předčasně zestárlé mnohaletou tvrdou prací. Na současné fotografii stojí Seema, třináctiletá dcera Satty, která rovněž ukazuje ruce. Jsou mladé a jemné - ruce dítěte, které nepřišlo o své dětství.

Největší změnou však prošly lidské myšlenky a sny. Televize a noviny přináší myšlenky a obrázky z druhé strany zeměkoule, které místním lidem ukazují, co vše je možné. Proč by měl člověk strávit celý svůj život na jednom místě? Proč ženy musí mít brzo děti a obětovat tak svou kariéru? Proč musí lidé vstupovat do předem sjednaných sňatků a nemohou se rozvést, když rodinné vztahy v ostatních zemích jsou o tolik volnější? Proč vystačit se stávající vládou, když na světě existují i jiné politické systémy?

Lasse Berg sebekriticky píše:

Když čtu, co jsme my - pozorovatelé, cizinci, ale i Indové - v 60. a 70. letech psali, nenacházím v našich analýzách z dnešní Indie vůbec nic. Často v nich nacházím jen dramatické scénáře jako přelidnění, nepokoje, sociální převraty či stagnaci. Nevidím v nich však nic, co by hovořilo o dnešním klidném, postupném rozvoji, a zhola nic o dnešní modernizaci myšlenek a snů. Kdo předpovídal, že i v dalekých vesnicích a venkovských osadách poroste spotřeba? Kdo předpovídal, že se bude dařit ekonomice a že se bude zlepšovat životní úroveň místních lidí? Dívám-li se zpět na to, co měly naše tehdejší texty společného, pak je to zveličování nezvyklého, děsivého a nejistého (většina spisovatelů sázela na své „ černé Petry “) a podceňování hybných sil, které vedou k normálnímu vývoji společností.4

K vývoji, který právě Lasse Berg popsal, nedošlo díky socialistické revoluci. Příčinou je spíše posun k větší osobní svobodě, k němuž v posledních několika desetiletích dochází. Rozšiřuje se svoboda volby, zvyšuje se objem mezinárodního obchodu. Investice a programy podpory rozvoje přináší nové myšlenky a zdroje. Díky tomu všemu může rozvojový svět těžit ze znalostí, bohatství a nápadů na zlepšení, které vznikají v ostatních zemích. Dovoz léků a nové zdravotní systémy přináší lidem lepší životní podmínky. Moderní technologie a nové výrobní postupy zvyšují objem výroby a zdokonalují nabídku potravin. Jednotliví občané mají stále větší a větší volnost ve výběru zaměstnání a při prodeji vlastních výrobků. Ze statistik víme, jak tyto ukazatele přispívají k růstu národní prosperity a jak snižují chudobu. Nejdůležitější věcí však je svoboda, nezávislost a důstojnost, které autonomie přináší lidem, jež zažili dlouhá léta útisku.

Díky postupnému šíření humanistických myšlenek se jednomu kontinentu za druhým daří vymýtit otroctví, které bylo ještě před několika staletími celosvětovým jevem. Otroctví sice dodnes nelegálně existuje, ale od osvobození posledních otroků na Arabském poloostrově v roce 1970 bylo prakticky všude na světě zakázáno. Kde se prosadil trh, tam nucenou práci předkapitalistických ekonomik stále intenzivněji vytlačuje smluvní svoboda a svoboda pohybu.

1.2 Snižování chudoby

Mezi lety 1965 a 1998 se bezmála zdvojnásobil průměrný světový příjem na hlavu, z 2 497 na 4 839 USD vyjádřených v kupní síle a očištěných o inflaci. Nárůst nezpůsobilo několikanásobné zvýšení příjmů obyvatel rozvinutých zemí. Průměrný příjem nejbohatší pětiny světa v tomto období vzrostl z 8 315 na 14 623 USD, tj. zhruba o 75 procent. Naopak průměrný příjem nejchudší pětiny světové populace rostl rychleji. Za stejný časový úsek vzrostl z 551 na 1 137 USD, to znamená, že se více než zdvojnásobil.5 Světová spotřeba dnes dosahuje více než dvojnásobku oproti roku 1960.

Svět zažil za posledních padesát let značný pokrok, díky kterému dnes žije o tři miliardy více lidí nad hranicí chudoby. Jedná se o historické unikum. Rozvojový program OSN (UnitedNations Development Programme - UNDP) zjistil, že celosvětová chudoba klesla za posledních 50 let více, než o kolik poklesla za předcházejících 500 let. Ve Zprávě o lidském rozvoji z roku 1997 UNDP uvádí, že lidstvo je uprostřed „druhého velkého vzestupu“. Ten první začal v 19. století industrializací Spojených států a Evropy a rychlým šířením prosperity. Druhý začal v poválečném období a v současnosti je ve fázi největšího rozmachu. V jeho čele stojí Asie, následována ostatními rozvojovými zeměmi, které společně slaví stále zřetelnější vítězství nad chudobou, hladem, chorobami a negramotností.

Obrovský úspěch dvacátého století ve snižování chudoby naznačuje, že je reálné očekávat, že dojde k vymýcení extrémní chudoby již v prvních desetiletích 21. století.6

Chudoba ustupuje stále rychleji. „Absolutní chudoba“ se obvykle definuje jako stav, kdy je denní příjem jednotlivce nižší než jeden dolar. V roce 1820 žilo za méně než dolar za den kolem 85 procent světové populace. Do roku 1950 se toto číslo snížilo na 50 procent a do roku 1980 na 31 procent. Podle údajů Světové banky klesla od roku 1980 absolutní chudoba z 31 na 20 procent (často je používaný údaj 24 procent, který představuje 24 procent populace rozvojových zemí). Jedinečnost vývoje posledních 20 let nespočívá jen ve výrazném poklesu poměru lidí žijících v absolutní chudobě na zbytku populace. Došlo totiž i ke snížení celkového počtu lidí žijících v absolutní chudobě, což se za celé dějiny lidstva podařilo vůbec poprvé. V posledních dvaceti letech světová populace narostla o miliardu a půl a počet lidí žijících v absolutní chudobě poklesl o přibližně 200 milionů. Tento pokles souvisí s ekonomickým růstem. V místech, kde došlo k nejrychlejšímu nárůstu prosperity, se boj s chudobou ukázal jako nejúčinnější. Ve východní Asii, kromě Cíny, klesla absolutní chudoba z 15 na pouze o něco více než 9 procent. Čína zaznamenala pokles z 32 na 17 procent. V roce 1975 žilo v Asii v absolutní chudobě šest lidí z deseti. Podle údajů Světové banky je to dnes méně než dva lidé z deseti.

Avšak i v takto povzbudivých analýzách se velikost světové chudoby téměř jistě výrazně přeceňuje. Světová banka totiž používá jako základ pro své vlastní analýzy notoricky nespolehlivá výběrová šetření. Bývalý ekonom Světové banky Surjit S. Bhalla nedávno publikoval své vlastní výpočty. Výsledky šetření Světové banky doplnil o údaje z národních účtů. Autor je přesvědčen, že tato metoda ho daleko pravděpodobněji přivede ke správným výsledkům. Bhalla zjistil, že pokles chudoby byl neskutečně rychlý, ze 44 procent v roce 1980 na 13 procent na konci roku 2002. Jsou-li jeho výpočty správné, pak posledních 20 let přineslo neobyčejné a nevídané snížení chudoby, které bylo dvakrát rychlejší než pokles v jakémkoli jiném dvacetiletém období, o němž máme nějaké záznamy. Cíl snížit do roku 2015 světovou chudobu pod 15 procent, který si vytyčila OSN, se tak již naplnil. Tato meta již byla dokonce překonána.7

Skeptici se ptají: „K čemu ale chtějí lidé v rozvojových zemích spotřebu a růst? Proč jim vnucujeme náš způsob života?“ Odpověď je taková, že určitý způsob života nemusíme nikomu vnucovat. Ať jsou hodnoty lidí na celém světě jakékoli, převážná většina z nich touží po lepších materiálních podmínkách. Důvod je prostý. Otevře se jim tak více možností. Nezáleží na tom, k čemu se rozhodnou svého vyššího bohatství použít. Jak zdůrazňoval indický ekonom a nositel Nobelovy ceny Amartya Sen, chudoba nepředstavuje jen materiální problém. Má daleko širší rozměr. Chudoba je bezmoc, nemožnost využít základních příležitostí. Je to ztráta svobody volby. Nízké příjmy často provází právě ony zmíněné znaky, včetně opomíjení člověka nebo jeho vystavení násilí. Rozvoj lidské společnosti znamená, že se lidé mohou těšit přiměřeně zdravému a bezpečnému životu, dobré životní úrovni a svobodě rozhodnout se, jak chtějí, aby jejich život vypadal. Je potřeba zkoumat vývoj hmotného bohatství. Právě on naznačuje, jak bohatství vzniká a jak přispívá k rozvoji v širším smyslu. Materiální zdroje, ať již jednotlivců či společnosti, umožňují, abychom se najedli, získali vzdělání, využili zdravotní péči a byli ušetřeni bolesti, kterou zažívají rodiče při pohledu na své umírající děti. Lze říci, že zhruba tak nějak vypadají poměrně značně všeobecná lidská přání v případě, že se lidé mohou sami za sebe rozhodovat.

Graf 1.1: Očekávaná průměrná délka života roste

Zdroj: UNDP, Human development Report 1997

Zlepšení životních podmínek lidí na celém světě se odráží ve velice prudkém nárůstu průměrné délky života. Na začátku 20. století se průměrná délka života v rozvojových zemích pohybovala pod hranicí 30 let. Do roku 1960 stoupla na 46 let a v roce 1998 na 65 let. Lidé v rozvojových zemích se dnes dožívají o téměř 15 let více, než kolika se dožívali lidé v nejúspěšnější ekonomice světa, Británii, před sto lety. Nejpomalejší rozvoj zažila subsaharská Afrika. Avšak i zde stoupla od 60. let 20. století očekávaná délka života z 41 na 51 let. Nejvyšší průměrná délka života zůstává v zemích s nejvyšší prosperitou, tj. v zemích OECD, kde dosahuje 78 let. V chudých zemích však došlo k nejrychlejšímu zlepšení tohoto ukazatele. V roce 1960 dosahovala průměrná délka života v chudých zemích 60 procent průměrné délky života prosperujících zemí. Dnes je to více než 80 procent. V dnešním světě může devět lidí z deseti očekávat, že se dožije více než 60 let, což je více než dvojnásobek průměru doby před pouhými sto lety.

V knize O asijském čase popisuje Berg svůj návrat do Malajsie 30 let po své první návštěvě. Zjišťuje, že za tuto dobu se průměrná délka života místních obyvatel zvýšila o 15 let. To znamená, že lidé, které tam dnes potkává, mohli od jeho poslední návštěvy oslavit každé svoje narozeniny a přitom se smrti přiblížili jen o půl roku.8

Ke zlepšení zdraví došlo zčásti díky lepším stravovacím návykům a životním podmínkám, ale také díky lepší zdravotní péči. Před dvaceti lety připadal na tisíc obyvatel jeden doktor, dnes je to 1,5 doktora. V nejchudších státech byl v roce 1980 poměr doktora na tisíc obyvatel na úrovni 0,6. Dnes je to téměř dvojnásobek - 1,0. Ukazatelem, který asi nejlépe vystihuje životní podmínky, je dětská úmrtnost. V rozvojových zemích došlo k dramatickému poklesu tohoto ukazatele. Zatímco v roce 1950 zemřelo 18 procent novorozeňat - téměř každý pátý! - v roce 1976 to bylo 11 procent a v roce 1995 pouhých 6 procent. Jenom v posledních třiceti letech došlo ke snížení úmrtnosti na polovinu, ze 107 úmrtí na tisíc narozených v roce 1970 na 59 v roce 1998. Stále více a více lidí dokázalo přežít, a to i navzdory chudobě. Zajímavé je, že i přesto, že v chudých zemích přežije stále více lidí, podíl chudých na světové populaci neustále klesá. To zpětně znamená, že došlo ještě k většímu snížení chudoby, než jak by se zdálo z povrchního studia statistických dat.

Graf 1.2: Dětská úmrtnost klesá

Zdroj: UNDP, Human development Report 1997

1.3 Hlad

Delší život a lepší zdraví přináší zmírnění jednoho z nejkrutějších projevů nerozvinuté společnosti - hladu. Od 60. let 20. století vzrostl příjem kalorií na obyvatele v zemích třetího světa o 30 procent. Podle údajů FAO, Organizace OSN pro výživu a zemědělství, trpělo v roce 1970 v rozvojových zemích 960 milionů lidí podvýživou. V roce 1991 se tento údaj pohyboval na úrovni 830 milionů a do roku 1996 klesl na 790 milionů. V poměru k velikosti populace jde o značně prudké zlepšení. Před třiceti lety trpělo hladem téměř 37 procent populace rozvojových zemí, dnes je to méně než 18 procent. Je to mnoho? Ano. Příliš mnoho? Samozřejmě. Nicméně počet hladovějících rychle klesá. Švédsku trvalo na začátku 20. století dvě desetiletí, než se zbavilo chronické podvýživy. Poměr hladovějících ve světě se jen za posledních 30 let snížil na polovinu a očekává se, že dojde k poklesu až na 12 procent do roku 2010. Ještě nikdy v historii lidstva nás na Zemi nebylo takové množství a ještě nikdy jsme nebyli tak dobře zásobeni potravinami jako dnes. Během 90. let 20. století se počet hladovějících každým rokem snižoval v průměru o 6 milionů. Ve stejné době světová populace vzrostla o zhruba 800 milionů. K nejrychlejšímu vývoji docházelo na východě a jihovýchodě Asie, kde od roku 1970 klesl poměr hladovějících ze 43 na 13 procent. Latinská Amerika zažila pokles z 19 na 11 procent, severní Afrika a země Středního východu z 25 na 9 procent a jižní Asie z 38 na 23 procent. Nejméně příznivě se vyvíjela situace v Africe jižně od Sahary, kde došlo dokonce k nárůstu počtu hladovějících z 89 na 180 milionů lidí. Nicméně i zde se poměr hladovějících na celkové populaci snížil, ačkoli velice málo - z 34 na 33 procent.

Graf 1.3: Hlad na světě se snižuje

Zdroj: FAO, 1998

Celosvětová produkce potravin se během posledního půlstoletí zdvojnásobila a v rozvojových zemích dokonce ztrojnásobila. Mezi lety 1961 a 1999 se světová nabídka potravin zvýšila o 24 procent, z 2 257 na 2 808 kalorií na osobu na den. Nejrychlejší nárůst zaznamenaly rozvojové země, kde spotřeba vzrostla o 39 procent, z 1 932 na 2 684 kalorií denně.9 Rozšíření zemědělské plochy zapříčinilo jen velice malou část tohoto nárůstu. Namísto toho došlo k účinnější produkci na půdě staré. Úroda na jednom akru zemědělské půdy dosáhla dvojnásobného objemu. Ceny pšenice, kukuřice a rýže klesly o více než 60 procent. Jen od začátku 80. let 20. století klesly ceny potravin na polovinu a produkce z dané půdní plochy vzrostla o 25 procent. Chudé země zaznamenaly rychlejší vývoj v této oblasti, prosperující země pomalejší.

Tak vypadá vítězství „zelené revoluce“. Lidé vyvíjejí plodiny, které nesou větší úrodu a které jsou odolnější. Zároveň se výrazně zdokonalují metody osevu, závlah, hnojení a sklízení. Na celkové produkci pšenice v rozvojových zemích se dnes ze 75 procent podílí nové, efektivní odrůdy. Odhaduje se, že v důsledku změny odrůdy pšenice vydělali místní zemědělci téměř 5 miliard amerických dolarů. Odhady týkající se jižní Indie říkají, že zelená revoluce přinesla během 20 let devadesátiprocentní nárůst reálných příjmů zemědělců. Reálné příjmy rolníků nevlastnících půdu vzrostly ve stejném období o 125 procent. Nejméně byla zelenou revolucí ovlivněna Afrika. Avšak i tam došlo k nárůstu v produkci kukuřice na akr o 10 až 40 procent. Odhaduje se, že kdyby zelená revoluce neproběhla, byly by dnešní světové ceny pšenice a rýže o téměř 40 procent vyšší a zhruba o 2 procenta více dětí, které dnes mají dostatek jídla, by trpělo chronickou podvýživou. Potravinový problém dneška nemá nic společného s přelidněním. Příčinou hladu je v současné době špatný přístup k existujícím znalostem a technologiím, k bohatství a k základním podmínkám, nezbytným pro výrobu potravin. Mnozí vědečtí pracovníci se domnívají, že kdyby se moderní zemědělské techniky používaly ve všech zemědělských výrobách na světě, byli bychom již dnes schopni nakrmit přibližně o další miliardu lidí více.10

K dramatickému poklesu došlo rovněž ve výskytu velkých hladomorů, a to z velké části v důsledku rozšíření demokracie. Hlad zasáhl lidi, kteří žili snad ve všech možných státních uspořádáních - v komunistických režimech, koloniálních říších, technokratických diktátorských režimech i ve starých kmenových společnostech. Ve všech případech však šlo o centralistické, autoritářské státy, kde byla potlačována svoboda projevu a fungování trhu. Jak zjistil Amartya Sen, hladomor se nikdy neobjevil v demokratické zemi. Dokonce i chudé demokracie jako Indie či Botswana se hladu vyhnuly, ačkoli nabídka potravin byla v těchto státech horší než v řadě států, které s hladem zápolily. Naopak, kdo hlad zažil, byly komunistické státy jako Čína, Sovětský svaz, Kambodža, Etiopie, Severní Korea a nebo Indie v době britské koloniální nadvlády. To dokazuje, že hlad způsobuje diktátorství, nikoli nedostatek potravin. Hlad způsobují vedoucí představitelé států, kteří ničí výrobu a obchod, vedou války a nevšímají si, v jakém stavu se nachází jejich hladovějící obyvatelstvo.

Sen zastává názor, že důvod, proč demokracie nezasahuje hlad, je jednoduchý. Hladu se totiž dá vyhnout snadno, pokud se mu vládci dané země vyhnout chtějí. Vládci se mohou rozhodnout nebránit distribuci potravin, mohou rovněž vytvořit pracovní místa pro lidi, kteří by si v čase krizí nemohli dovolit potraviny koupit. Diktátoři však nejsou pod žádným tlakem. Do sytosti se mohou najíst bez ohledu na to, jak zle jsou na tom obyvatelé jejich země. Kdyby se problém distribuce potravin nepodařilo vyřešit demokratickým vůdcům, byli by svrženi. Navíc funkcí svobodného tisku je informovat obyvatele o existujících problémech, které se pak dají včas řešit. V diktátorském režimu se mohou dokonce i k vůdcům dostat mylné, cenzurované informace. Mezi lety 1958 a 1961 zemřelo v Číně během „Velkého skoku vpřed“ 30 milionů lidí hladem. Existuje mnoho důkazů o tom, že čínští vůdci zůstávali po celou dobu díky vlastní propagandě a statistikám, které vypracovávali jejich podřízení, klidní.11

Ve stejném období, kdy se stále více lidí dostává k potřebným potravinám, se zdvojnásobuje i nabídka pitné vody, která je nesmírně důležitá pro boj s nemocemi a infekcí v rozvojových zemích. Na celém světě má dnes k čisté vodě přístup 8 lidí z 10. Minulá generace žila ve světě, v němž 90 procent venkovské populace přístup k čisté vodě nemělo. Dnes se tento údaj pohybuje na úrovni pouhých 25 procent. Na začátku 80. let 20. století měla přístup k čisté vodě jen o něco málo více než polovina populace Indie. O 10 let později to již bylo více než 80 procent. V Indonésii vzrostl tento podíl z 39 na 62 procent. Země jako Kuvajt a Saúdská Arábie dnes získávají velkou část svých zásob vody desalinizací mořské vody, která je dostupná v prakticky neomezeném množství. Jedná se o nákladný způsob získávání pitné vody, avšak ukazuje na skutečnost, že rostoucí prosperita může problémy vyplývající ze vzácnosti zdrojů vyřešit.

1.4 Vzdělání

Vzdělání je jednou z nejspolehlivějších metod, jak společnosti zajistit rozvoj, jak zvýšit naději na její prosperitu. Přesto je mnohým lidem přístup ke vzdělání odepřen. Otázka přístupu ke vzdělání je úzce spojena s otázkou pohlaví. Zhruba 65 procent dětí, které nesmí navštěvovat školy a tím pádem zůstávají negramotné, jsou dívky. Jde rovněž o otázku chudoby. V řadě zemí se nejchudším lidem nedostane ani toho nejnižšího vzdělání. Chudé rodiny nemohou své děti poslat do školy buď proto, že škola je příliš drahá na to, aby si ji vůbec mohli dovolit, anebo proto, že vzdělání nepřináší dostatečné výnosy. V Indii navštěvují děti z 15 procent nejbohatších rodin školu o 10 let déle než děti z 15 procent nejchudších rodin. Nikoho tedy nepřekvapí, že při rychlém růstu ekonomiky narůstá rychle i vzdělání. Nárůst v úrovni vzdělání pak zpětně působí jako hnací síla k dalšímu ekonomickému růstu.

Docházka do institucí základního vzdělání se dnes týká téměř 100 procent světové populace. Velkou výjimku tvoří opět subsaharská Afrika, ale i zde prochází systémem základního vzdělání tři čtvrtiny populace. Podíl populace, která pokračovala ve studiu na střední škole, stoupl z 27 procent v roce 1960 na 67 procent v roce 1995. Mezi těmito roky vzrostl podíl dětí, které mohly navštěvovat školu, o 80 procent. Dnes je na světě zhruba 900 milionů dospělých negramotných. Zdá se to být hodně a ono to taky je hodně, ale na druhou stranu jde o velké zlepšení. V 50. letech 20. století dosahoval počet negramotných 70 procent populace rozvojového světa, dnes je to 25 až 30 procent. Velmi rychlý rozmach gramotnosti v dnešním světě lze snadno odvodit z průzkumu měr gramotnosti napříč jednotlivými generacemi. Ve skupině nejmladších lidí negramotnost nesmírně rychlým tempem mizí.

Graf 1.4: Negramotnost klesá

Zdroj: UNESCO, 2000

1.5 Demokratizace

Informace a myšlenky se šíří po celém světě stále rychleji a spolu s rostoucí úrovní vzdělání a zvyšující se prosperitou způsobují, že se lidé stále více domáhají svých politických práv. Kritici globalizace zastávají názor, že dynamický trh a mezinárodní kapitál představují hrozbu pro demokracii. Ale to, co oni opravdu vnímají jako hrozbu, je využití demokracie, způsobem jež oni sami vysvětlují jako demokratický. Nikdy dříve v lidské historii totiž nebyly demokracie, všeobecné volební právo a svoboda názorů natolik rozšířené, jako je tomu dnes.

Před sto lety nebyla na celém světě země, která by měla všeobecné a rovné volební právo. Světu vládli císaři a monarchové. Dokonce ani v západních zemích se ženy nemohly účastnit demokratických procesů. Ve dvacátém století se značné části světa dostaly do područí komunismu, fašismu či národního socialismu - ideologií, jež vedly k největším válkám a k politickým vraždám více než sto milionů lidí. Až na několik málo výjimek se tyto systémy rozpadly. V totalitních státech došlo ke svržení totalitní moci, diktátorské režimy se přeměnily na demokracie a podařilo se svrhnout absolutní monarchie. Před sto lety vládly třetině světové populace vzdálené koloniální mocnosti. Dnes tomu tak již není. V několika málo posledních desetiletích mizel jeden diktátorský režim za druhým, zvláště po stržení železné opony komunismu. Konec studené války zároveň ukončil nepříliš sympatickou strategii Spojených států, které podporovaly diktátorské režimy třetího světa stojící v opozici vůči sovětskému bloku.

Podle údajů institutu Freedom House bylo v roce 2002 na světě 121 demokratických systémů, v nichž existovalo více politických stran a kde platilo všeobecné a rovné hlasovací právo. V těchto demokratických státech žije okolo 3,5 miliard lidí, neboli přibližně 60 procent světové populace. Freedom House označuje 85 zemí, v nichž žijí 2,5 miliard obyvatel, za „svobodné“ (tj. demokratické země, kde lidé mají občanská práva). Jde o více než 40 procent všech obyvatel světa, což je nejvyšší dosažený podíl v dějinách lidstva. Jinými slovy, tolik lidí dnes žije ve státech, které zaručují vládu práva a svobodu slova, spolu s možností aktivní opozice.

Graf 1.5: Světem se šíří demokracie

Zdroj: Freedom House, 2000

V roce 2002 porušovalo základní lidská práva 47 států. Nejhůře si stála Barma, Kuba, Irák, Libye, Severní Korea, Saúdská Arábie, Súdán, Sýrie a Turkmenistán, tj. země nejméně dotčené globalizací a nejméně orientované na tržní ekonomiku a liberalismus. Takové státy odsuzujeme. Bojujeme proti útisku a potlačování názorů jednotlivců, proti vládou kontrolovaným médiím a odposlechům. Je však třeba si uvědomit, že tyto jevy byly před pouhými několika desetiletími pro většinu světové populace normální. V roce 1973 mělo pouhých 20 zemí demokratické vládní uspořádání. V každé z nich žilo o něco více než milion obyvatel.12

Během devadesátých let 20. století vzrostl počet „svobodných“ zemí o 21 států. Ve stejné době se snížilo množství nesvobodných zemí o 3. K rozmachu svobody docházelo spolu se vznikem řady nových států, které vznikaly v důsledku rozpadu starých států, např. Sovětského svazu. Vývoj směrem k demokracii pokračuje a není důvod očekávat, že se nyní zastaví. Čas od času se objeví názor, že demokracie se nesnese s islámem. Zdá se, že dnešní svět toto tvrzení potvrzuje. Neměli bychom však zapomínat, že na začátku 70. let se řada moudrých lidí vyjadřovala stejným způsobem o katolictví, kdy do katolických zemí patřily například vojenské režimy Latinské Ameriky, komunistické státy východní Evropy či diktátorské režimy jako Filipíny, kterým vládl Ferdinand Marcos.

Během posledních deseti let se snížil počet válek na polovinu. Dnes žije na územích přímo postižených ozbrojenými konflikty méně než 1 procento světové populace. Jedním z důvodů tohoto vývoje je, že demokracie proti sobě války jednoduše nevedou. Tím druhým je, že v důsledku mezinárodní směny po ozbrojených konfliktech nikdo nevolá. Využívají-li občané svobody pohybu a svobodného obchodu, je jim jedno, jak velká je jejich země. Lidé vytváří prosperitu nikoli připojováním území jiných států, ale obchodováním s tímto územím a s jeho zdroji. Pokud se svět naopak skládá z uzavřených národních států, nemá pro vás území jiných států samo o sobě žádnou hodnotu. Tu získá pouze, dokážete-li se ho zmocnit.

V 16. století vzniklo na hraničním území mezi Dánskem a Švédském rčení „hovězí přináší mír“. Zemědělci hospodařící u hranic spolu uzavírali mír, navzdory přání svých vládců. Chtěli obchodovat s masem a máslem výměnou za sledě a koření. Řečeno výstižně francouzským liberálem Frédéricem Bastiatem: „Nemůže-li přes hranice zboží, půjdou přes ně vojáci.“ Závislost jednoho na druhém znamená méně potenciálních příčin mezistátních konfliktů. Díky přeshraničním formám vlastnictví, nadnárodním korporacím, investicím a soukromému vlastnictví přírodních zdrojů je těžké určit, kde vlastně končí jedna země a začíná země druhá. Když Švédové před několika stoletími plenili Evropu, ničili a kradli zdroje jiných lidí. Pokud by něco takového udělali dnes, oběťmi by se staly mnohé švédské firmy, o švédském kapitálu a exportních trzích ani nemluvě.

Říkalo se, že globalizace vede jednotlivé státy k separatismu, k místním a etnickým konfliktům. Je-li do problému zapletena národní síla, k hrozbě separatistických aktivit skutečně dochází. Neštěstí, ke kterému došlo v bývalé Jugoslávii, je důkazem krvavých konfliktů, jež mohou následovat. Nicméně počet významnějších bratrovražedných konfliktů, které stály více než tisíc lidských životů, klesl mezi lety 1991 a 1998 z 20 na 13. K devíti takovým konfliktům došlo v Africe, na kontinentě, který je nejméně demokratický, nejméně globalizovaný a nejméně kapitalistický. Konflikty, které následují po pádu totalitárních režimů, jsou především boji o moc a dochází k nim v omezené době bezvládí. Centralizace v řadě států zabránila rozvoji stabilních, demokratických institucí a občanské společnosti. Jakmile centrální řízení zmizelo, v krátké době vznikly z nastalého chaosu instituce nové. Není důvod věřit, že konflikty jsou novým trendem světa, který je propojenější a demokratičtější.

1.6 Útisk žen

Nejkrutější nespravedlností, ke které na světě dochází, je utiskování žen. Existují území, kde jsou ženy považovány za majetek mužů. Otec má právo provdat své dcery a manžel rozhodne, jakou práci bude jeho žena vykonávat. V řadě zemí je manžel vlastníkem pasu a občanského průkazu své ženy, což znamená, že žena nemůže svobodně cestovat ani po své vlastní zemi. Zákony ženě neumožňují, aby se rozvedla, aby vlastnila majetek či aby pracovala mimo svůj domov. Synové mají právo na dědictví, dcerám je toto právo upřeno. Dívkám se nedostává stejného vzdělání jako chlapcům a velice často je jim vzdělání odepřeno úplně. Ženy jsou zneužívané, znásilňované, jejich genitálie bývají zohavovány a nikdo z veřejných činitelů proti tomu nevystupuje.

Pravdou je, a mnozí si na to stěžují, že globalizace narušuje staré tradice a zvyky. Jak například udržíte tradice patriarchální rodiny, když děti najednou vydělávají více než hlava rodiny? Jednou z tradic, které globalizace nabourává, je dlouholeté zotročování žen. Prostřednictvím kulturních kontaktů a výměny názorů se šíří nové naděje a nové ideály. Žena v Indii, která sledováním televize může přijít na to, že ne každá žena musí být nutně ženou v domácnosti, začne uvažovat o vlastní kariéře lékařky či právničky. Webová stránka gaogenxie.com přiměla některé čínské ženy, které žily dříve v izolaci, aby vyvíjely větší úsilí o vlastní samostatnost a o možnost činit vlastní rozhodnutí. Jméno této stránky znamená „boty na vysokých podpatcích“ a je symbolem svobody, která stojí proti tradici ovázaných chodidel. Začnou-li se ženy samy rozhodovat o svém spotřebitelském chování nebo o svém zaměstnání, začnou naléhavěji usilovat o rovnost svobody a moci i v ostatních oblastech.

„Moji rodiče mě vychovali tak, abych byla krásná a měla dobré způsoby. Měla jsem být poslušná a zdvořilá, pokorná vůči nim i mým učitelům… Kdybych měla někdy děti, usilovala bych o rovnost v rámci rodiny, rovnost mezi mužem a ženou, mezi dětmi a rodiči. U nás to bylo jiné. Pro generaci mých rodičů bylo bez debat, že se život vdané ženy odehrává mezi čtyřmi zdmi domova, kde dělá vše sama, dokonce i když k tomu ještě pracuje. Myslím, že tato doba bude brzy navždy pryč.“

Shang Ying, 21 létá čínská dívka, zaměstnaná jako bankovní úřednice v Sanghaji.13

Díky rostoucí prosperitě mají ženy více možností, jak se stát nezávislými a jak se o sebe postarat. Zkušenosti z Afriky, ale i odjinud, ukazují, že se ženy často stávají úspěšnými podnikatelkami v různých oblastech málo výroby a směny v neoficiálním sektoru. To ukazuje, že se mohou úspěšně uplatnit na trzích, kde nedochází k diskriminaci a regulaci ze strany vlády. Rozšíření svobodnějších podmínek pro poskytování služeb ve světě a pro fungování svobodnějších trhů stále více znemožňuje, aby do tohoto vývoje nebyly vpuštěny i ženy. Ženy dnes představují 42 procent pracovní síly na světě v porovnání s 36 procenty před 20 lety. Kapitalismus nehledí na to, zda nejlepší výrobce je muž nebo žena. Diskriminace je naopak drahá, jelikož odmítá zboží a práci některých typů lidí. Veškeré studie dochází k závěru, že respektování práv žen a jejich schopnost ovlivnit chod domácnosti jsou úzce spjaty s jejich schopností najít si zaměstnání mimo svou domácnost a samostatně si vydělávat.

Technologický pokrok může urychlit i pokrok sociální. Ženy v Saúdské Arábii se nesmí na veřejnosti ukazovat, pokud nezahalí celé své tělo tak, že jsou jim vidět jen ruce, oči a chodidla. Dále jsou považovány za nezpůsobilé řídit automobil a vykonávat některé další činnosti. Skutečný smysl, který za těmito omezeními stojí, je vyřadit ženy z veškeré ekonomické aktivity. Nyní je však najednou díky internetu a telefonu možné, aby si ženy vynesly svou práci na počítači z domu. Během krátké doby se rozmohly podniky, které vlastní ženy podnikající například v oblasti módy, objednávek cestovních zájezdů či pořádání konferencí a společenských akcí. Právě tato skutečnost je jedním z důvodů, proč zhruba dvě třetiny uživatelů internetu tvoří ženy. Když se najednou ukáže, že i přes existující diskriminaci je několik tisíc žen ve všech ohledech stejně konkurenceschopných jako muži, zákazy, které jsou vůči nim uplatňovány, se začnou ukazovat jako stále absurdnější. Povědomí o existenci diskriminace na základě pohlaví a s ním i kritika takového jednání roste.14

Proces šíření demokracie dává ženám možnost vyjádřit svůj politický názor. Přibývá také států, kde dochází k reformám zákonů, které nově zavádí větší rovnost mezi mužem a ženou. Zákony týkající se rozvodů a dědictví přestávají stranit jednomu z pohlaví. Spolu s demokracií a kapitalismem se šíří rovnost před zákonem. Šíří se myšlenky o rovném postavení jednotlivců a ubývá diskriminace. Jednou z příčin rostoucí rovnosti pohlaví je také prosperita. Ve své studii o vzdělání Světová banka zjistila, že při každé úrovni příjmu je pravděpodobnější, že se vzdělání dostane chlapcům, a nikoli dívkám. Nicméně rozsah nerovnosti pohlaví při přístupu ke vzdělání silně závisí na bohatství. Autoři studie zjistili, že v nejbohatších domácnostech činí rozdíl v zápisu chlapců a dívek do škol 2,5 procentního bodu. V nejchudších domácnostech tento rozdíl činí obrovských 34 procentních bodů.15 V těch částech světa, kde je nerovnost mezi pohlavími největší, jako je jižní Asie, Afrika a Střední východ, se podíl dívek ve školách za posledních 25 let zdvojnásobil. Během posledních dvaceti let se celkový podíl mezi ženami a muži navštěvujícími školu snížil o více než polovinu. Na celém světě tvoří dívky 46 procent všech žáků základních škol.

Tyto statistiky jsou důležité nejen pro ženy, ale také pro jejich děti. Lepší vzdělání matky a její vyšší výdělky znamenají lepší stravu a vzdělání pro její děti. Vztah mezi příjmem otce a blahobytem dítěte je o poznání slabší. V jižní Asii, kde nelidské postoje vůči ženám způsobovaly, a někde stále ještě způsobují, vysokou míru úmrtnosti dívek v prvním roce života, je dnes očekávaná délka života dívek při narození vyšší než u chlapců. V rozvojových zemích vzrostla průměrná délka života žen během posledního půlstoletí o 20 let. Rozvoj rovněž přináší ženám větší rozhodovací moc nad vlastním tělem. Tato vyšší moc spolu s vyšší dostupností antikoncepce jde ruku v ruce s nižší mírou porodnosti žen v chudých zemích.

Helen Rahman pracuje v Shoishabu, společnosti financované britskou humanitární organizací Oxfam, která se v bangladéšské Dháce zabývá problematikou postižených dětí, dětí bez domova a zaměstnaných žen. Helen zastává názor, že vznik a rozvoj textilního průmyslu, ke kterému v posledních 20 letech došlo, pomohl ženám získat lepší společenské postavení: „Oděvní průmysl dal podnět tiché revoluci vedoucí ke změnám ve společnosti. Dříve bylo nepřijatelné, aby žena pracovala jinde než v místě svého bydliště. Pokud v minulosti opustila kterákoli z žen vesnici a odešla do města, dostala se do nemilosti sousedů. O takových ženách se předpokládalo, že jsou zapletené v prostituci. Dnes si pět dívek může společně pronajmout dům a nic se neděje.“ Helen si rovněž všimla změn ve společenském chování: „Díky příjmu, který ženy vydělají, získaly společenský statut a vyjednávači sílu. Za velice pozitivní považuji, že stoupl věk při uzavírání sňatků.“16

1.7 Čína

Zhruba polovina chudých lidí žije ve dvou zemích s největším počtem obyvatel na světě, v Indii a Číně. Je tedy velice důležité, co se děje právě v těchto dvou zemích. V posledních 20 letech prošly ekonomiky obou států výraznou liberalizací. Komunistický diktátorský režim na konci 70. let zjistil, že kolektivizace stojí v cestě rozvoji. Dusivá centrální kontrola, která například nutila všechny zemědělce odevzdávat produkci, způsobila, že o půdu nikdo dostatečně nepečoval a že se úroda snižovala. Deng Xiao-ping (vůdce v komunistické straně Čína - CPC) chtěl dostát socialistickým myšlenkám o rozdělování. Zjistil však, že může rozdělovat buď chudobu anebo prosperitu a k tomu, aby mohl rozdělovat prosperitu, musí dát lidem více svobody. V prosinci 1978, dva roky po smrti vůdce Mao Cetunga, zavedl Deng program liberalizace. Venkovské rodiny, které dříve musely hospodařit v zemědělských družstvech, si najednou mohly nechat část své produkce a prodávat ji za tržní ceny. Postupem času se zliberalizoval celý tento systém. Číňané začali investovat do zemědělství a snažili se zvyšovat jeho efektivnost. Využívali možnosti odejít z družstev a formálně si pronajmout půdu od vlády v takové míře, že se do rukou soukromníků dostala téměř veškerá zemědělská půda. Došlo tak možná vůbec k nejrozsáhlejší privatizaci v dějinách lidstva. Vyplatilo se to. Výnosy ze sklizní rostly mezi lety 1978 a 1984 o neuvěřitelných 7,7 procent ročně. Tatáž země, která byla ještě před dvaceti lety zasažena nejhorším hladomorem v dějinách lidstva, najednou měla ve skladech nadbytek potravin.

Brzy nato se začaly podobné tržní motivace zavádět i do zbytku ekonomiky. Nejprve se ustavily volné ekonomické zóny. Tyto zóny se dostaly mimo režim socialistické kontroly a umožnily, aby se čínští podnikatelé zapojili do zahraničního obchodu. Obrovský úspěch tohoto opatření byl inspirací pro další liberalizaci. Povolil se obchod na venkově a obchod mezi městem a vesnicí. Dříve soběstačné vesnice se staly součástí regionálních či dokonce národních trhů. Mnozí zemědělci začali díky rostoucí produktivitě a rostoucí kupní síle investovat svůj kapitál a zakládat soukromé a družstevní průmyslové podniky. Od té doby se dříve nepředstavitelné jevy, jako jsou svobodnější trhy práce, zahraniční obchod či přímé zahraniční investice, stávaly stále běžnější záležitostí.

Informace o tomto vývoji jsou občas protichůdné. V diktátorském režimu je totiž obtížné získat spolehlivé údaje. Nicméně všichni pozorovatelé se shodují, že je nevídané, jakým tempem roste čínská ekonomika a její produkce. Hovoří se o téměř desetiprocentním ročním růstu v období 20 let od zavedení prvních reforem. Hrubý domácí produkt Číny se od té doby více než zčtyřnásobil. Čínská ekonomika se za období 20 let posunula od stavu, kdy se její ekonomika rovnala ekonomice Německa, k předstižení skupiny ekonomik Německa, Francie, Itálie a severských států dohromady. Liberalizace z roku 1978 umožnila 800 milionům zemědělců za pouhých šest let zdvojnásobit své příjmy. Ekonom Shujie Yao říká, že čínské oficiální statistiky po dlouhá léta absolutní chudobu skrývaly, ale že díky současnému vývoji se z ní vymanilo na půl miliardy Číňanů. Světová banka tento jev označila za „největší a nejrychlejší pokles chudoby v historii.“17

V Číně však stále ještě může dojít k dramatickým ekonomickým zvratům. Díky regulacím kapitálových toků se do neefektivního vládního sektoru dostaly obrovské peníze, poskytnuté z úvěrů. Malé a střední podniky naopak trpí podkapitalizováním. Vládní orgány brání v provádění kontroly hospodaření v bankách a podnicích, což může způsobit krize nevídaných rozměrů. Ekonomika však již prošla příliš zásadní transformací na to, aby ji bylo možné vrátit do stavu před rokem 1978, a to jak v otázce politiky, tak prosperity.

Bohužel věci jako krveprolití na náměstí Tiananmen (Nebeského klidu), zákaz mít v řadě regionů více než jedno dítě, útisk Tibetu a Sinkiangu, pronásledování hnutí Falun Gong či pracovní tábory pro politické vězně ukazují, že ne vše se v Číně změnilo. Útlak ze strany komunistické strany trvá. Stále méně a méně lidí však věří, že komunismus v dlouhém období přežije ekonomickou liberalizaci. Díky ekonomické liberalizaci si lidé mohli začít užívat svobod, které jsou pro člověka důležité. Kde dříve Číňané museli pracovat na místě, které jim bylo přiřazené, si dnes mohou sami vybrat zaměstnání. Cestovat či přestěhovat se bylo dříve téměř nemožné. Přestěhovat se z vesnice do města bylo zhola nemožné. Dnes mohou Číňané cestovat téměř bez omezení, mohou nosit oblečení, které se jim líbí, a utrácet své peníze celkem za cokoliv, co si přejí.

Vzrostla pravomoc vesnic zvolit si své zástupce. Komunistická strana sice stále kontroluje volby, ale tam, kde tak nečiní, dávají lidé najevo, že touží po změně. Téměř třetinu vesnic již dnes strana nekontroluje a v některých dokonce vesničané trvají na svém právu volit své národní stranické představitele. Rostoucí lokální demokracie bude v dlouhém období jen těžko slučitelná s diktátorským režimem na centrální úrovni. I přesto, že je stále možné zatýkat lidi za vyjádření rozdílného názoru, je již dnes slyšet širokou škálu názorů. Z velké části za to může vliv mezinárodní komunity a internet. Vznikají nezávislé organizace a kontrolovat veškeré informace již není prakticky dále možné. Dokonce i noviny se chovají nezávisleji a novináři mohou kritizovat zkorumpované úředníky.

1.8 Indie

Indie byla na rozdíl od Číny od doby získání nezávislosti v roce 1947 demokratickým státem. Zároveň však zvolila cestu přísně regulované ekonomiky. Vláda investovala do významných průmyslových odvětví, na která se vztahovala přísná vývozní a dovozní omezení. Jejím cílem bylo dosáhnout soběstačnosti. Jak se však později ukázalo, tyto investice byly velice drahé a velice neúspěšné. Veškeré ekonomické aktivity byly svázané regulačními opatřeními a nutnost získat povolení brzdila jejich rozvoj. Tato povolení navíc nešlo získat bez známostí s těmi „správnými“ lidmi a bez úplatků. Britská vláda byla nahrazena „vládou licencí a povolení“. Moc se přesunula do byrokratických kruhů. Obyvatelé Indie, kteří chtěli podnikat, museli velkou část svého času věnovat snaze zalíbit se úředníkům. Pokud uspěli, odměnou jim bylo udělení ochrany proti jakékoli konkurenci. Ekonomický růst stěží držel krok s nárůstem obyvatelstva a podíl Indů, kteří spadli pod hranici chudoby, vzrostl z 50 procent v době získání nezávislosti na 62 procent v roce 1966.

V polovině sedmdesátých let začala Indie svou ekonomiku pomalu reorganizovat. Zákazy vstupu konkurence a soběstačnost ustoupily do pozadí a Indie se zaměřila na výhodu svého průmyslu, charakteristického vysokou náročností na lidskou práci. Osmdesátá léta byla ve znamení zrychlujícího se ekonomického růstu a poklesu chudoby. Expanze však stála na vypůjčených finančních prostředcích. Tato skutečnost způsobila, že se Indie na začátku devadesátých let ocitla v hluboké krizi. V roce 1991 vláda zavedla řadu reformních opatření s cílem uvést svou finanční situaci do normálu. Jejich součástí bylo i otevření se obchodním a zahraničním investicím, podpora konkurence a podnikání. Cla, která v průměru dosahovala 87 procent a která měla nesmírně negativní dopad na ekonomiku, byla snížena na 27 procent. Tři po sobě jdoucí vlády zbavily ekonomiku nesčetného množství omezení, a to i přesto, že se každá z vlád skládala z jiných politické stran.

Indii čeká ještě mnoho reforem, než se stane opravdovou tržní ekonomikou. Díky účinnějšímu využití svých zdrojů však již dnes dosáhla obrovských výsledků. Od počátku reforem sem stále přichází zahraniční investice a ekonomický růst se pohybuje mezi 5 a 7 procenty ročně. Podíl obyvatel, kteří se nachází pod indickou hranicí chudoby, poklesl na dnešních zhruba 32 procent. Změna systému způsobuje, že se věci dávají rychle do pohybu. Během pouhých šesti reformních let, mezi rokem 1993 a 1999, klesla chudoba o 10 procentních bodů. Kdyby k tomuto snížení nedošlo, bylo by dnes o nějakých 300 milionů více Indů chudých. Od konce šedesátých let poklesl nárůst populace o 30 procent a průměrná délka života se zdvojnásobila ze zhruba 30 let v období získání samostatnosti na dnešních zhruba 60 let.18 Polovina dnešních chudých domácností v Indii vlastní hodiny, jedna třetina rádio a 40 procent má přístup k televizi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Globalizace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.