Věnováno mé ženě Světlance,

která byla tou dobou ještě dítě

a neměla z toho rozum.

Copyright © Ladislav Pecháček, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6191-1

„Není ruma, není šturma.“

mjr. Nikolaj Bachura

Podává se pod Krušnými horami,

po invazi států Varšavské smlouvy do Československa.

Aperitiv
apéritif

Autentizované sešity jsou evidovány jako tajné nebo určené jen pro služební potřebu, a po každém použití se tedy vracejí do spisovny. Mají očíslované listy a evidenční kniha obsahuje jméno a podpis toho, komu byl archivovaný dokument vydán. Sešit, který v příběhu „hraje“, byl v srpnu 1968 vydán plukovníku MUDr. Karolu Kramárovi z Ústřední vojenské nemocnice a nebyl nikdy vrácen.

Po zvolení generála Ludvíka Svobody prezidentem Československé socialistické republiky se Karol Kramár stal jeho osobním lékařem, protože se znali z východní fronty. V osudném srpnu osmašedesátého roku doprovázel hlavu státu na jednání v Moskvě. Sešit nosil v brašně mezi nástroji a léky první pomoci. Písemnost měla sloužit jako zdravotnická dokumentace a v prvních hodinách obsahovala jen zápisy o stavu prezidentova těla a mysli. V příštích dnech a nocích se na stránkách objevily informace o všudypřítomném strachu, nedůstojných podmínkách internace, o politickém nátlaku a obavách o život. Součástí textu se staly i poznámky hlavy státu, které pacient věnoval rodině, dále s lékařem sdílené vzpomínky, jakož i státnické úvahy a budoucí odvážná politická rozhodnutí, k nimž však nikdy nedošlo. V moři záznamů nechyběly ostrůvky černého humoru.

Lámaly se dějiny, a tak po návratu do republiky prezidentův lékař usoudil, že udělá nejlíp, když sešit zapomene vrátit. Uložil ho doma v knihovně za tlustý špalek KRIEGSMEDIZIN. O rok později zemřel a sešit, na který se zapomnělo, zatím tiše nabýval na ceně.

Předkrm
hors-d’œuvre

Josef se vypravil na pohřeb. Uložení ostatků do hrobu se konalo na malém hřbitově naproti zámecké oboře nedaleko Prahy. Smutečního obřadu se kromě tiše plačící vdovy zúčastnil nebožtíkův někdejší pacient generál Svoboda, dva zástupci veteránů, jeden vetchý bratr od Zborova v pojízdném křesle, tři papaláši v uniformách, kolegové z nemocnice a sousedi. Na červenomodrobílé stuze největšího věnce stálo: KAROLU KRAMÁROVI, PŘÍTELI A LÉKAŘI, LUDVÍK SVOBODA. Vzadu za tújemi postávalo několik nenápadných mužů v civilu. Všichni přítomní se tvářili smrtelně vážně. Kvartet lesních rohů žáků nedaleké Vojenské hudební školy v Roudnici zadul Ej, hory čierne.

Josef jako jediný zpíval.

Po rozchodu smutečních hostů mu vdova předala balíček ve žlutém voskovaném papíru, převázaný koženou tkanicí, jakou se za jeho šťastně se vlekoucích klukovských let šněrovaly kopací míče.

„Tento podárok vám posílá Karol, pane doktore.“ Ohlédla se, utřela slzy.

Kramár si ženu přivezl po válce. Tvrdil, že když se Ruska povede, každá obrana je marná. Uchovala si přízvuk a občas hledala slova.

„Proč zrovna mně?“

„Děti jsme neměli. Když jste pracoval jako… ordinátor na jeho oddělení, vždycky říkal, že by chtěl mít takového syna.“

Slušelo se poděkovat a dárek rozbalit.

„Tady ne!“ Chytila ho za ruku. „A neděkujte, tršeba s tím budou jen… zabóty. Taky mě požádal, abych vám vyržídila, že kdyby vám někdy chyběly peníze, můžete tu věc prodat.“ A několikrát opakovala, „že oni ji možná budou hledat“.

Nechápal. „Oni…?“

Přivřela oči a nepatrně pohodila hlavou k mužům v baloňácích.

Peníze mu chyběly vždycky, a tak si pomyslel, jakou má asi obsah cenu. Kramárová hned uhodla, co se mu honí hlavou, a dušovala se, že o ceně nemá poňatija, poněvadž o ní Karol nikdy nemluvil. Ona sama dokonce ani neví, co je uvnitř. Je jí známo jen tolik, že manžel dostal tu věc v Moskvě od nějakého vysoce postaveného hotentota (chtěla říct potentáta), kterému při jedné státní návštěvě přivezl zahraniční léky.

Nabídl se, že ji doprovodí, ale odmítla se slovy Oni mě dovezou. Rychle se rozloučila, ze hřbitova vyšla postranní brankou a na silnici nasedla do jedné z limuzín prezidentského doprovodu.

Ještě chvíli postál u čerstvého hrobu a hřbitov opustil jako poslední.

Drobně mžilo. Zřízenci s mokrými zády zahazovali jámu. Na rakev dopadalo krupobití hlíny a kamínků. V zámecké oboře krákali havrani.

★

Doma nikdo nebyl. Rozvázat kožené tkanice mu šlo ztuha. Kramárová nejspíš nelhala, když tvrdila, že netuší, co je uvnitř. Konečně uzly povolily. Ty věci byly dvě. Navrchu ležel autentizovaný sešit, který prezidentův lékař „zapomněl“ vrátit. Stránky popsal obtížně čitelným písmem, češtinu a ruštinu prokládal němčinou, azbuku - latinkou. Balíček dále ukrýval ještě tlustou německou knihu v černé plátěné vazbě, opatřenou titulem KRIEGSMEDIZIN. Zlacení písmen vzalo zasvé, bichli se rozpadal hřbet, cenu měla sotva antikvární. Už od pohledu byla odborně zastaralá a podezřele těžká. Opatrně ji otevřel – sloužila jako schránka. Ve vyříznuté dutině se jako přídavek k sešitu blyštěla stříbrná pistole. Pažbu zdobily střenky ze vzácného dřeva, na závěru byl vyrytý nápis  CМЕРТЬ ФАШИСТАМ – Г. К. ЖУКОВУ СТАЛИН^1. Ke zbrani patřily dva zásobníky po osmi nábojích.

V prvním okamžiku Josef ocenil Karolův posmrtný smysl pro humor, jenže vzápětí ho polilo horko. Jako kdyby v těch měsících nebylo dost jiných starostí. Vyhlédl kukátkem na chodbu, aby se přesvědčil, že je liduprázdná, a zazvonil na souseda vpravo.

Někdy stojí venku neznámý člověk

a upřeně mi zírá na dveře,

oko na oko.

Když si dám panáka

a podívám se líp,

nikdo tam není.

Z kádrových materiálů:

Quido Waise (66), soused, byt č. 5. Vzděláním jemný mechanik, před válkou mistr ve zbrojovce, po válce nakrátko občanským zaměstnancem vojenské správy. Za války v Terezíně posílán na práci v podzemní továrně Richard na pravém břehu Labe. Při posledním přesunu na noční směnu na jaře roku čtyřicet pět padá „nešťastnou náhodou“ (durch unglücklichen Zufall) do řeky a na několik dní, které zbývají do konce války, nalézá úkryt v loděnici litoměřického veslařského klubu Jiskra (Ruderklub »Funke« Leitmeritz). Jídlo mu nosí drobná sudetská Němka, tamní správcová a ve volném čase kormidelnice čtyřky. Ačkoli mu může nabídnout jen vařené brambory a zelí, láska projde žaludkem a zamilují se do sebe. Ona na první pohled, on o něco později. Jmenuje se Erna. Je o čtyři roky starší a stihnou se ještě vzít, aby nemusela do odsunu. Erna umírá v pětašedesátém, Waise od té doby žije sám, pobírá invalidní důchod a stará se o černého psa smíšené rasy. Hovoří česky, německy a jidiš.

Waise pistoli zálibně potěžkal. Dvakrát ji zručně rozebral a složil, podruhé se zavřenýma očima, a současně demonstroval jednotlivé komponenty.

„Každá osobní zbraň,“ vysvětlil Josefovi, „představuje sama o sobě příběh a tohle věnování z ní dělá kuriózní kousek. Zdá se, že je v pořádku a udržovaná. Hlavně mi neříkejte, jak jste k ní přišel.“

„Je to dárek,“ odpověděl popravdě.

„A jestlipak víte, že tyhle dárky rozdával Stalin generálům? Traduje se, že ten, komu byla taková pistole doručena, se s ní měl zastřelit. Ale třeba je to jen pomluva, protože ten Žukov pořád žije, nebo ne…?“

Josef pokrčil rameny a Waise pokračoval v instruktáži.

„Samotná zbraň je sériový Tokarev TT 33 ráže 7,62, vyrobený v Tule. Sběratelskou záležitost z něj dělá stříbrný potah“ (demonstroval), „Stalinovo osobní věnování“ (demonstroval) „a gripy z mahagonu“ (demonstroval). „Někdy se používal palisandr,“ dodal zkušeně.

Josefa zajímalo, kolik takových vzácných originálů existuje.

„Těžko říct,“ ošíval se znalec. „Podle katalogu jich na světě neobíhá víc než tucet. Sem tam narazíte na padělek, ale tohle nebude ten případ.“

(Právě mě vyhazují z armády, pane Waise. Čeká se jen na rozkaz ministra. S cejchem politicky nespolehlivého, jenž nepochopil bratrskou pomoc armád Varšavské smlouvy v roce devatenáct set šedesát osm, jsem byl z Ústřední vojenské nemocnice odvelen k bojovému útvaru. Pobírám poloviční plat, mám ženu a dítě a dlužím nemalý obnos v denní vinárně U dvou rytířů. Nelituju se, pane Waise, nejsem jediný. Jenže můj život je odsouzen k nezdaru, a tak pochopte, že mě nejvíc zajímá, kolik bych za ten kvér dostal.)

„Cenu se neodvažuju odhadnout,“ četl mu soused myšlenky. „Taková věc pálí v ruce a špatně se prodává.“ Natáhl závěr, zkontroloval nábojovou komoru, dal ránu jistoty. Pak opatrně položil zbraň na stůl a odsunul ji od sebe, aby jasně naznačil, že s ní nechce mít nic společného. „Nejlepší by byla dražba někde venku, a ještě byste musel narazit na fachmana nebo na někoho, komu chybí do sbírky. Kromě toho má ta pistolka lehkou spoušť, pane doktore. Uděláte bum bum – a lítáte v maléru.“

Na otázku, co by dělal, kdyby pistole patřila jemu, Waise odpověděl: „Chleba to nejí – já bych počkal.“

Josefovi nezbývalo než čekat, i když nevěděl na co.

★

Následujícího dne v předsíni netrpělivě přešlapovali dva vazouni s řemeny a čekali, až se smutný hráč rozloučí s pianem. Naposled si zahrál oblíbený standard I Can’t Give You Anything But Love^2, manželka Julie si poplakala v kuchyni a malá Julinka se zaradovala, že na nástroj už nebude muset cvičit. Ne všechny špatné vlastnosti mělo to dítě po něm.

Dozněl poslední akord.

Pořízci se chopili těžkého břemene a vycupitali s ním na chodbu. Vyšel za nimi.

Za půl minuty byl zpátky a na stolek pod telefonem vysázel jednu po druhé třicet pět dozelena upracovaných stokorun.

Nebyl to úspěch. V bytě zavládlo okázalé ticho a na zdi se objevil špinavě bledý obdélník, který jim bude až do stěhování připomínat, že zde stávalo rodinné pianino zn. August Förster Georgswalde.

I moje žena pochopila,

že pokud jsem jí dosud

nemohl dát nic než lásku,

od této chvíle už jí nezahraju

ani ten song.

Ještě dvakrát se bude cítit podobně:

když mě opustí

a když se jí ztratí kocour.

★

SOVĚTSKÁ NAFTA V POTRUBÍ KAPITALISMUS ZAHUBÍ.

Padesátý první prapor potrubní dopravy byl dislokován pod Krušnými horami ve městě N v kasárenských budovách z devatenáctého století. Nedostatečně udržované objekty s odpudivě zelenými sokly a vyšlapanými schodišti bez zábradlí ukrývaly vedle učeben, kanceláří a světnic mužstva také sto padesát kilometrů potrubí o průměru deset centimetrů, kterými mohlo za čtyřiadvacet hodin při tlaku pětadvaceti atmosfér protéct šest set tun benzinu, nafty nebo leteckého petroleje. Životně důležitá tepna války měla napájet vojska Varšavské smlouvy, osvobozující na své vítězné cestě k Atlantiku západní Evropu od jha kapitalismu. Počty důstojníků, poddůstojníků i mužstva byly tajné a toho dne se měly snížit o dva muže: posádkového lékaře kapitána Josefa Berku a hlavního kuchaře praporčíka Hanse Grubera. Oba ještě v deset hodin dopoledne nepředpokládali, že už o půl jedné si budou v denní vinárně U dvou rytířů připíjet na absurditu vesmíru.

Z kádrových materiálů:

Praporčík Hans Gruber (39), narozen v obci Myší Domky–Flusberk, původně Mausholen–Flusberg, absolvent Hotelové školy v Mariánských Lázních (Gastgewerbeund Hotelfachschule Marienbad). Základní služba u 49. motostřeleckého pluku v Klimentově. Po dvouleté praxi s výtečnými výsledky v hotelu Bellevue pracuje jako kuchař na velvyslanectví v Berlíně. Manželka Věra je absolventkou ekonomické školy. Mají dvě děti, s nimiž žijí u rodičů. Po narození druhého dítěte žádá Gruber o přijetí do armády a po přidělení služebního bytu podepisuje desetiletý závazek. Jeho mateřskou řečí je němčina, ale hovoří dobře česky. Vztah k socialistickému zřízení kladný, slabší úroveň písemností. Zdravotní stav dobrý.

Ve čtvrt na jedenáct se dal provoz v kuchyni popsat jako obvyklý: vězňové loupali brambory k večeři, v rohu klimbala stráž s nenabitou zbraní, nade dveřmi vyhrávala orosená bedna rozhlasu po drátě. V kotli vřela voda na knedlíky a pod opadávajícím stropem porcoval Gruber kouřící maso.

V deset hodin dvacet minut narušil domácky nakyslou atmosféru posel špatných zpráv. Objevil se s červenými šňůrami na rameni a oznámil, že hlavní kuchař se má o-ka-mži-tě dostavit na štáb. Když se zorientoval v rozevlátých chuchvalcích páry a zjistil, že nikdo z přítomných nereaguje, zpřísněl. Připomněl těm debilům, že okamžitě znamená teď hned, neprodleně, to jest bez zbytečného otálení a včas. A aby si ten kousíček moci užil, zopakoval ještě dvakrát totéž da capo al fine.

Předvolaný dokrájel maso a svlékl umaštěnou zástěru.

„Dejte vařit knedlíky. Omáčku dodělám, až se vrátím.“

★

TEHDY A JEN TEHDY SE VYPLNÍ MÉ TUŽBY, AŽ SE STANU GENERÁLEM ZDRAVOTNICKÉ SLUŽBY.

Heslo bylo na ošetřovně vyvěšeno na viditelném místě naproti dveřím, aby příchozí ani na vteřinu nezapochyboval, že je myšleno vážně.

V devět hodin padesát pět minut ležel na vyšetřovacím stole raněný vojín v širokých armádních trenýrkách. Na nohou měl nezašněrované kanady, přes hlavu přehozenou zelenou operační roušku.

Josef seděl za pacientovou hlavou na otáčecí stoličce a zašíval tržnou ránu na mužově vyholené lebce. U výkonu asistovali dva zdravotníci. První, v civilu evangelický farář, stál za prostřeným stolkem se sterilními nástroji, sušil ránu a podával jehelec s jehlou a navlečenou nití. Druhý, absolvent konzervatoře obor flétna, držel v ruce dlouhé tamponové kleště se zaštípnutou cigaretovou špičkou, v níž byla zasazena hořící startka. V pravidelných intervalech poodhrnoval „operatérovi“ ústní roušku a důmyslný vynález mu vkládal mezi rty, aby si mohl dát čouda. V místnosti se rozprostíralo léčivé ticho. Jehelec cvakal a oba zdravotníci plnili úkoly s vážnou tváří. V útrobách ošetřovny někdo brnkal na kytaru. Po několika taktech přidal jednoduchý zpěv:

Až si mě pozve ta kráva

okresní vojenská správa,

přezkoumá zdravotní stav,

posoudí, jestli jsem zdráv.

Pak mě vlast povolá,

ostříhá dohola,

zůstanu bez peněz,

bez lidskejch práv.

„Jděte mu někdo říct, ať tak neřve,“ požádal Josef podřízené.

Druhý zdravotník se vzdálil a zpěv po chvilce ustal. Vrátil se s dotazem.

„Ptá se, jestli může zpívat Starou Mohelnu.“

„Ať nezpívá radši nic!“ utrhl se doktor. „Průserů bylo dost.“ Vojínovo bledé tělo sebou škublo.

„Lež klidně, už to bude…“

Horlivý zvěstovatel s červenými šňůrami se zjevil v deset třicet. Na nasvíceném jevišti se nedokázal zorientovat, proto požádal přítomné osoby, aby vyřídily doktorovi, že se má o-ka-mži-tě dostavit na štáb. Z vlastní přiblblé horlivosti, stejně jako předtím v kuchyni, dodal, že okamžitě znamená neprodleně, to jest teď hned, bez zbytečného otálení a včas atd.

Bylo deset třicet jedna, když Josef pochopil, že se generálem nestane. Zavázal poslední chirurgický uzel své vojenské kariéry, stáhl zakrvácené rukavice a svlékl si plášť.

★

Jednou z mála svobodných voleb, jakou si mohl mladý muž v socialismu užít, bylo rozhodování mezi Barbusem, Pitralonem a kolínskou vodou po holení Nr. 4711. Dával přednost pěně a vodě po holení značky Barbus, jejíž molekuly nejlépe eliminovaly stopy po večerním požívání alkoholu. Sekretářce náčelníka štábu rotmistryni Otylce byla vůně příjemná, a tak se po jednom z večírků, jakými se posilovala bojeschopnost, náhodou setkali v jedné posteli.

Osobní spis rotmistryně Bendové je až na poznámku o vzorném vedení písemností bez pozoruhodností.

Veselá blondýnka se smála, i když neměla důvod, bydlela v paneláku, v malé garsonce ve dvanáctém poschodí. V přízemí domu bylo cítit kysané zelí, v prvním patře hrál kdosi pokaždé na hoboj. Zdolával to převýšení po schodech, aby ve výtahu nenarazil na nájemníky, a nahoře zvonil udýchán. Země se nepohnula, přesto u ní ještě jednou nebo dvakrát přespal (určitě to nebylo víc než třikrát). Po přidělení bytu jí ohleduplně sdělil, že polopřímky jejich životů se neprotínají. Několik dní chodila s vyčítavě vlhkýma očima, avšak krizi překonala bez následků a znovu se začala všemu smát. V deset hodin čtyřicet pět minut osudného dne tak mohla v předpokoji náčelníka štábu bez zbytečných emocí Josefa vybídnout, ať jde dál.

★

Z kádrových materiálů:

Náčelník štábu major Radovan Lomoz (41) je dělnického původu. Oba rodiče pracovali až do důchodu ve Válcovnách trub a železa. Otec jako valcíř, matka jako svačinářka. Jmenovaný je vyučen nástrojařem. Po absolvování dělnické průmyslovky se přihlásí do armády a je přijat. Absolvuje dvouletou důstojnickou školu, postupně se stává velitelem čety, poté velitelem roty. Po ročním kurzu v SSSR je povýšen do hodnosti majora a jmenován náčelníkem štábu 51. praporu potrubní dopravy. Má dvě dcery, manželka je prodavačkou. Ve své funkci vykazuje kladný vztah k potrubí i socialistickému zřízení. Hovoří česky a rusky. Zdravotní stav: obezita 2. stupně, léčená hypertenze.

V pracovně visely elektrické hodiny, zvětšený průřez spojení trubek KT 0,9, schéma čerpacího soustrojí PD 36 a portrét prezidenta Ludvíka Svobody. Vyretušovaný pohled hlavy státu Josefovi připomněl, že by měl najít bezpečnější úkryt pro darovanou pistoli a ukradený sešit. Umínil si, že obojí schová pod vanu v koupelně, kde horký dárek nebude nikdo hledat. Doufal, že na příhodný nápad nezapomene.

Lomoz držel v ruce depeši.

„Velitel má dovolenou, a tak to hovno spadlo na mě,“ pravil téměř omluvně a začal jednotvárně předčítat doručený text. Recitoval ho jako zprávu o počasí a konečně se dostal až ke katarzi:

„… a protože z chyb, kterých se dopustil v roce šedesát osm, nebyl schopen vyvodit odpovídající závěry a správně se zorientovat v politické situaci, rozkazem ministra bude propuštěn ze služebního poměru dnem 31. prosince t. R. a dnem následujícím přeložen do zálohy podle ustanovení předpisu Kádr 1-1, článek 49, písmeno c, jako nevyhovující.“

Náčelník odložil lejstro a sundal brýle. Nezakrýval, že má starosti.

„Posaď se, doktore. Copak ty a ten kuchař,“ zahleděl se z okna do všudypřítomného smogu, „to mě tak netrápí. Kromě vás dvou mi totiž k prvnímu lednu odejdou taky oba inženýři. Bojím se, že až nám to Moskva pískne, neprotlačím bez nich těma trubkama ani litr. Jenže to na ministerstvu nikoho nezajímá.“

Josef by náčelníka rád potěšil, ale na trubkovodu Varšavské smlouvy mu záleželo ještě míň než ministerstvu.

„Například ty, doktore,“ sondoval nadřízený. „Ty třeba víš, co je to…“ nahlédl do poznámek, „… Reynoldsovo číslo^3?“

Josef zapátral v paměti a zavrtěl hlavou. „Nic mi to neříká.“

„Mně bohužel taky ne,“ zesmutněl Lomoz.

„Můžu se zeptat, jak jsi dopad ty, náčelníku?“ zeptal se opatrně lékař.

„Já jsem se politicky zorientoval a vyvodil,“ přiznal bývalý nástrojař. „Starší holka se hlásí na pedagogickou fakultu.“

„Naše holka je ještě malá.“

„Jednou se taky bude někam hlásit,“ připomněl Lomoz a zpytavě si podřízeného prohlédl. „Kdyby sis to náhodou rozmyslel…“ Pak mávl rukou – stejně už by bylo pozdě.

„V tom případě sbohem armádo,“ uzavřel Josef a vstal.

„Ještě seď, doktore, to není všechno. I když tvůj familiární přístup k podřízeným se neslučuje s chováním důstojníka Československé lidové armády, za sebe i za štáb bych ti chtěl říct, že tady v kolektivu i mezi našimi rodinami jsi byl všeobecně oblíben, a tak ty další pokyny neber osobně.“

Vše nasvědčovalo tomu, že hlavní úder teprve přijde.

„Po propuštění budeš degradován a do zálohy odejdeš jako vojín,“ oznámil Lomoz. „V civilním zaměstnání nebudeš nikoho vychovávat a nesmíš mít žádné podřízené.“

„Mám dceru,“ namítl Josef. „Je to ještě dítě a nějaké vychování potřebuje.“

„Děti se do toho nepočítají.“

„A v práci budu mít nejspíš zdravotní sestru.“

„Ta se taky nepočítá.“

„Co manželka?“ Dotaz měl osvěžit poněkud suchý rozhovor. Odpovědí byl zdrcující pohled a Lomoz se vzápětí opět ujal kádrování.

„Až do propuštění nebudeš opouštět posádku a každého patnáctého se v občanském oděvu dostavíš k dozorčímu útvaru, kde ti bude vyplaceno poloviční služné. Teď si sbalíš osobní věci, rotmistryni Bendové předáš protokolárně opiáty i recepty a od dvanácti nula nula budeš u našeho slavného praporu… říkají tomu persona non grata. Ty určitě víš, co to znamená.“

S pocitem nejasné viny vysunul náčelník spodní šuple psacího stolu. Vytáhl dvě skleničky a láhev vodky a nalil dva panáky.

„Vidíš na tý dnešní situaci aspoň něco pozitivního?“ nadhodil. Josef se zamyslel. „Snad jenom to, že studená válka byla zachráněna.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žranice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.