Z angličtiny přeložila Veronika Volhejnová

DARK MATTER

Copyright © 2016 by Blake Crouch

Grateful acknowledgement is made for the excerpt from „Burnt Norton“ from FOUR QUARTETS by T. S. Eliot.

Copyright © 1936 by Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company.

All rights reserved.

Translation © Veronika Volhejnová, 2017

ISBN 978-80-242-8180-3

Každému, kdo kdy přemýšlel o tom, jak by asi vypadal

jeho život na konci cesty, kterou se nevydal.

Co mohlo být a to, co bylo,

směřuje k jedinému cíli, jenž je vždycky přítomný.

Ozvěnou znějí kroky v paměti

po chodbě, jíž jsme nešli

ke dveřím do růžové zahrady, jež jsme

neotevřeli nikdy.

T. S. ELIOT, „Burnt Norton“ (překlad Jiří Valja)

JEDNA

Miluju čtvrteční večery.

Připadá mi, jako by stály mimo čas.

Je to naše tradice, jen pro nás tři – rodinný večer.

Můj syn Charlie sedí u stolu a kreslí si do bloku. Už je mu skoro patnáct. Přes léto vyrostl o pět centimetrů a je teď stejně vysoký jako já.

Zvednu oči od cibule, kterou krájím, a zeptám se: „Můžu se podívat?“

Zvedne blok a ukáže mi obrázek pohoří, které vypadá jako z jiné planety.

„Dobrý. To kreslíš jen tak?“

„Ne, do školy. Zítra to musím odevzdat.“

„Aha, na poslední chvíli, co? Tak to pokračuj.“

Jak tak stojím šťastný a poněkud opilý ve své kuchyni, nemám tušení, že dnešek je koncem tohohle všeho. Konec všeho, co znám, co mám rád.

Nikdo vám nepoví, že se všechno změní, že o to přijdete. Nezačne pípat žádný parkpilot, nic nenaznačuje, že stojíte na kraji propasti. A možná právě tím jsou tragédie tak tragické. Nejde jen o to, co se stane, ale jak se to stane: rána na solar, která přijde bez varování, když ji nejméně čekáte. Nemáte čas cuknout ani se připravit.

Světla nad linkou se odrážejí na hladině mého vína a z cibule mi začínají slzet oči. Vedle v pracovně se na starém gramofonu otáčí Thelonious Monk. Nemůžu se nabažit těch sytých tónů analogových nahrávek, zvlášť toho praskání mezi skladbami. V pracovně mám hory a hory vzácných vinylů a pořád si slibuju, že v nich jednoho krásného dne udělám pořádek.

Moje manželka Daniela sedí u kuchyňského ostrůvku, v jedné ruce otáčí téměř dopitou sklenkou vína a v druhé drží telefon. Ucítí můj pohled a usměje se, aniž by zvedla oči od displeje.

„Já vím,“ řekne. „Porušuju jedno ze základních pravidel rodinného večera.“

„Co máš tak důležitého?“ zeptám se.

Podívá se na mě těma tmavýma, španělskýma očima. „Nic.“ Dojdu k ní, jemně jí telefon vezmu a položím ho na linku.

„Můžeš postavit vodu na těstoviny,“ navrhnu.

„Já se radši koukám, jak vaříš ty.“

„Jo?“ Tišeji: „Vzrušuje tě to?“

„Ne, jen je větší zábava pít a nedělat nic.“

Její dech sládne vínem a má jeden z těch úsměvů, co se zdají architektonicky nemožné. Pořád ještě mě tím pokaždé dostane.

Hodím do sebe zbytek vína. „Tak mám otevřít další, co?“

„Byla by hloupost to neudělat.“

Když vysvobozuju zátku z nové láhve, vezme znova telefon do ruky a ukáže mi displej: „Četla jsem v Chicago Magazine recenzi na tu výstavu Marshi Altmanové.“

„Byli na ni hodní?“

„Jo, je to v podstatě milostný dopis.“

„Tak to má dobré.“

„Vždycky jsem myslela…“ nedořekne, ale já i tak vím, kam míří. Před patnácti lety, než jsme se poznali, byla Daniela vycházející hvězdou na chicagské umělecké scéně. Měla ateliér v Bucktownu, vystavovala v pěti nebo šesti galeriích a zrovna chystala svou první sólovou výstavu v New Yorku. Jenže pak zasáhl život. Já. Charlie. Ochromující poporodní deprese.

Vlak vykolejil.

Teď dává soukromé výtvarné hodiny průměrným studentům.

„Ne že bych jí to nepřála. Je skvělá, zaslouží si to.“

„Jestli tě to utěší,“ řeknu, „tak Ryan Holder zrovna dostal Paviovu prémii.“

„Co to je?“

„Multidisciplinární cena za úspěchy v přírodních vědách. Ryan ji získal za práci v neurologii.“

„A je to významná cena?“

„Milion dolarů. Obrovská publicita. Otevřená stavidla grantů.“

„Hezčí asistentky?“

„Jo, to hlavně. Pozval mě dneska na malou neformální oslavu. Odmítl jsem.“

„Proč?“

„Protože je to náš večer.“

„Měl jsi jít.“

„Ani se mi nechtělo.“

Daniela pozvedne prázdnou sklenici. „Tak to vypadá, že dneska máme oba dost důvodů vypít spoustu vína, co?“

Políbím ji a štědře naliju z nově otevřené láhve.

„Tu cenu jsi mohl dostat ty,“ řekne Daniela.

„Tys mohla být hvězda chicagské umělecké scény.“

„Ale vybrali jsme si tohle.“ Gestem ukáže na náš rozlehlý dům s vysokými stropy. Koupil jsem ho ještě předtím, než jsem poznal Danielu, za zděděné peníze. „A tamto,“ dodá a ukáže na Charlieho, který skicuje s nádherným zaujetím, jímž mi připomíná Danielu, když se zabere do malování.

Je to zvláštní věc, být rodičem teenagera. Jedna věc je vychovávat chlapečka a jiná věc je, když u vás hledá moudrost osoba na samé hranici dospělosti. Mám pocit, že mu nemám moc co dát. Vím, že jsou otcové, kteří vidí svět jistým způsobem, jasně a sebejistě, kteří vědí přesně, co svým synům a dcerám říct. Ale já k nim nepatřím. Čím jsem starší, tím méně toho chápu. Miluju svého syna. Znamená pro mě všechno. A přesto se nemůžu zbavit pocitu, že jsem ho zklamal. Že ho předhazuji vlkům a nedávám mu na cestu víc než drobty své nejisté perspektivy.

Přistoupím ke skříni vedle výlevky, otevřu ji a začnu hledat krabici fettuccine.

Daniela se obrátí k Charliemu a řekne: „Tvůj táta mohl získat Nobelovku.“

„To přeháníš,“ zasměju se.

„Charlie, nenech si nic namluvit. Je to génius.“

„Jsi milá,“ řeknu. „A kapku opilá.“

„Je to pravda a ty to víš. Věda doplatila na to, že ty máš rád svou rodinu.“

Můžu se jen usmát. Když Daniela pije, stanou se tři věci: pomalu se jí vrací původní přízvuk, stává se bojovně laskavou a má sklony k nadsázce.

„Tvůjotec mi jednou řekl – na to nezapomenu – že čistá věda člověku vezme celý život. Řekl…“ Na okamžik se jí k mému překvapení zmocní dojetí. Oči jí zvlhnou a zavrtí hlavou, jak to dělává, než se rozpláče. V poslední vteřině se sebere a dopoví: „Řekl: ‚Danielo, na smrtelné posteli si radši chci vzpomenout na tebe než na studenou, sterilní laboratoř.‘“

Podívám se po Charliem a všimnu si, že nad svou skicou obrací oči v sloup. Nejspíš je mu ta rodičovská sentimentalita trapná.

Dívám se do skříňky a čekám, až povolí svíravá bolest v krku. Když se to stane, vezmu těstoviny a zavřu dvířka.

Daniela pije víno. Charlie kreslí.

Ten okamžik mine.

„Kde má Ryan tu oslavu?“ zeptá se Daniela.

„U Vesnické pípy.“

„To je tvůj bar, Jasone.“

„No a?“

Přistoupí ke mně a vezme mi z ruky krabici s těstovinami.

„Běž si dát se svým kamarádem panáka. Řekni mu, že jsi na něj hrdý. Hlavu drž pěkně zpříma. A vyřiď mu, že mu gratuluju.“

„To mu nevyřídím.“

„Proč?“

„Je do tebe udělaný.“

„Nech toho.“

„Je to pravda. Už dávno. Ještě když jsme spolu bydleli na koleji. Pamatuješ na loňský vánoční večírek? Pořád se tě snažil dostat pod jmelí.“

Zasměje se. „Než se vrátíš, bude večeře na stole.“

„Což znamená, že se mám vrátit…“

„Za pětačtyřicet minut.“

„Co bych si bez tebe počal?“ Políbí mě.

„O tom radši ani nebudeme přemýšlet.“

Vezmu si z keramické misky vedle mikrovlnky klíče a peněženku a zamířím do obýváku. Zrak mi padne na lustr nad jídelním stolem. Má podobu teseraktu a Daniela mi ho darovala k desátému výročí svatby. Nejlepší dárek, co jsem kdy dostal.

Když beru za kliku hlavních dveří, Daniela za mnou zavolá:

„A cestou zpátky vezmi zmrzlinu!“

„Mátovou s čokoládou!“ dodá Charlie. Zvednu ruku a ukážu palec nahoru. Neohlédnu se.

Nerozloučím.

A ta chvíle uplyne nepovšimnuta.

Konec všeho, co znám, všeho, co miluju.

Bydlím na Logan Square už dvacet let a nejhezčí je to tady první týden v říjnu. Vždycky mi to připomene ten citát ze Scotta Fitzgeralda: Život začíná vždycky znova, když se na podzim ochladí.

Večer je chladný a nebe natolik jasné, že je vidět hrstka hvězd. V barech je hlučněji než jindy, protože jsou plné zklamaných fanoušků Cubs.

Zastavím se na chodníku v ostré záři barevného nápisu U VESNICKÉ PÍPY a nakouknu otevřenými dveřmi do typického „místního“ baru, bez kterého se neobejde žádná své cti dbalá chicagská čtvrť. Tohle je shodou okolností zrovna moje místní putyka. Mám ji nejblíž – k mému domu je to odsud jen přes pár bloků.

Projdu modrou září neonu v okně a vstoupím.

Matt, barman a majitel, na mě kývne, když se kolem barpultu proplétám davem obklopujícím Ryana Holdera.

„Zrovna jsem to o tobě říkal Daniele,“ sdělím mu.

Usměje se. Je ve skvělé formě na nadcházející přednáškové turné – fit, opálený, v černém roláku a s vousy, které prošly pečlivou parkovou úpravou.

„No ne, to tě rád vidím. Tos mě dojal, že jsi přišel. Miláčku?“ dotkne se nahé paže dívky sedící na stoličce vedle té jeho. „Byla bys tak strašně hodná a dovolila mému starému kamarádovi, aby ti na minutku ukradl židli?“

Mladá žena poslušně sklouzne ze stoličky a já se posadím vedle Ryana.

Ten přivolá barmana. „Opatřete nám dvě skleničky toho nejdražšího pití, co tu máte.“

„Ryane, to není třeba.“

Chytí mě za paži: „Dneska pijeme jen to nejlepší.“

„Mám tu Macallan pětadvacítku,“ řekne Matt.

„Tak dvakrát dvojitou. Na mě.“

Když barman odejde, Ryan mě uhodí do paže. Dost tvrdě. Na první pohled byste ho na vědce neodhadli. Na vysoké hrával lakros a pořád ještě si zachoval tu širokoramennou atletickou postavu a pružné pohyby sportovce.

„Jak se má Charlie a půvabná Daniela?“

„Oba skvěle.“

„Měl jsi ji přivést s sebou. Neviděl jsem ji od minulých Vánoc.“

„Mám vyřídit, že ti gratuluje.“

„Našel sis skvělou ženskou, ale to ty víš.“

„A co ty? Je nějaká šance, že bys do toho v nejbližší budoucnosti taky praštil?“

„Ani ne. Docela mi vyhovuje staromládenecký život. Má to své výhody. Pořád ještě jsi na Lakemont College?“

„Jo.“

„Slušná škola. Základní kurz fyziky, co?“

„Přesně.“

„Takže učíš…?“

„Kvantovou mechaniku. Hlavně úvod. Moc sexy to není.“

Matt se vrátí s nápoji, Ryan mu vezme sklenice z rukou a jednu postaví přede mě.

„A tahle oslava…“ nadhodím.

„Jen taková improvizovaná záležitost, svolalo to pár mých postgraduálních studentů. Oni jsou vždycky strašně nadšení, když se opiju a začnu kázat.“

„Tenhle rok se ti povedl, Ryane. Ještě si vzpomínám, jak jsi málem proletěl z diferenciálních rovnic.“

„A tys mi zachránil kůži. Ne jen jednou.“

Na vteřinku pod tou sebejistotou a naleštěnou slupkou zahlédnu toho potrhlého, veselého studenta, s kterým jsem rok a půl sdílel zaneřáděný byteček.

„A ta Paviova prémie, ta byla za práci –“

„Na identifikaci prefrontálního kortexu jako tvůrce vědomí.“

„Jo, jasně. Četl jsem tu tvou studii.“

„A co si o tom myslíš?“

„Skvělá.“

Zdá se, že ho ten kompliment opravdu potěšil.

„Když mám být upřímný, Jasone, a to není falešná skromnost, vždycky jsem si myslel, že klíčové práce budeš publikovat ty.“

„Vážně?“

Prohlíží si mě přes brýle s černými plastovými obroučkami.

„No jasně. Jsi chytřejší než já. To věděli všichni.“

Napiju se whisky. Snažím se nedat na sobě znát, jak je výborná.

Ryan pokračuje: „Jen se tak ptám – ty si dneska připadáš spíš jako vědec, nebo jako učitel?“

„Já –“

„Protože já sám sebe považuju hlavně a především za člověka, který hledá odpovědi na podstatné otázky. A jestli lidi kolem mě,“ ukáže na své studenty, kteří se začínají hromadit kolem nás, „jsou dost chytří, aby se něco naučili čistě jen tím, že mi budou nablízku… skvěle. Ale předávání znalostí jako takové mě nezajímá. Jediné, na čem skutečně záleží, je věda. Výzkum.“

Všimnu si v jeho hlase záchvěvu podráždění nebo snad hněvu, a stupňuje se to, jako by tím Ryan někam směřoval.

Pokusím se to odbýt smíchem. „Ty máš na mě vztek, Ryane? To skoro znělo, jako bych tě zklamal.“

„Podívej, já jsem učil na Harvardu, na MIT, na Johnsi Hopkinsovi, na nejlepších školách na téhle planetě. Setkal jsem se s těmi nejchytřejšími zmetky, co vůbec existují, a Jasone, ty bys byl změnil svět, kdyby ses pro tu cestu rozhodl. Kdybys na ní zůstal. Místo toho učíš základy fyziky budoucí doktory a patentové právníky.“

„Nemůže být každý superstar jako ty, Ryane.“

„Když to vzdá, tak ne.“

Dopiju whisky.

„No, jsem fakt rád, že jsem se stavil.“ Sklouznu ze stoličky.

„Nebuď takový, Jasone. To měl být kompliment.“

„Já jsem na tebe pyšný, chlape. A myslím to vážně.“

„Jasone.“

„Díky za to pití.“

Vyrazím z baru na chodník. Čím víc se od Ryana vzdaluju, tím větší mám vztek.

A ani si nejsem jistý na koho. Tvář mi hoří.

Po bocích mi stékají čůrky potu.

Bez přemýšlení vstoupím na přechod na červenou a okamžitě zaznamenám kvílení zablokovaných pneumatik o silnici. Otočím se a nevěřícně zírám, jak se ke mně řítí taxík.

Přes přední sklo jasně vidím taxikáře – chlapíka s knírem a s očima vytřeštěnýma panikou, jak očekává náraz.

A pak mé dlaně dopadnou na teplý žlutý kov kapoty, taxikář se vyklání z okénka a řve: „Debile jeden, moh jsi bejt mrtvej! Čum na cestu, idiote!“

Za taxíkem se rozječí klaksony.

Vrátím se na chodník a sleduju, jak se auta znova rozjíždějí.

Řidiči tří z nich jsou tak laskaví, že zpomalí, aby mi jejich pasažéři mohli ukázat prostředníček.

Ve Whole Foods to voní tak, jako vonívala ta hipísačka, s kterou jsem chodil před Danielou – směsí čerstvé zeleniny, mleté kávy a esenciálních olejů.

Děsivá příhoda s taxíkem mě dost zchladila, a tak mezi mrazáky bloudím jako v mlze, letargicky a ospale.

Když zase vyjdu ven, zdá se mi, že se ochladilo. Od jezera fouká ostrý vítr, předzvěst hnusné zimy, která už je za rohem.

S plátěnou taškou plnou zmrzliny to vezmu domů jinou cestou. Je sice o šest bloků delší, ale chodí tu méně lidí, a po těch dvou příhodách s Ryanem a s taxíkem potřebuju nějaký čas navíc, abych se vzpamatoval.

Minu staveniště, které je teď v noci prázdné, a o kus dál hřiště základní školy, kam chodil můj syn – kovová skluzavka se ve světle pouliční lampy leskne a houpačky se kývají ve větru.

Tyhle podzimní noci v sobě mají energii, která se dotýká něčeho prapůvodního ve mně. Něčeho z dávných dob. Z dětství v západní Iowě. Myslím na školní zápasy amerického fotbalu a na reflektory stadionu, pražící na hráče. Cítím zrající jablka a kyselý pach piva, které jsme pili ze soudků v kukuřičných polích. Vnímám vítr ve tváři při jízdě na korbě starého pickupu v noci po venkovské silnici, kdy za autem zvířený prach červeně svítí v zadních světlech a přede mnou se ještě otevírá celý život.

To je na mládí to nejhezčí.

Všechno je lehké, protože člověk dosud neudělal žádná závazná rozhodnutí, nevybral si ještě žádnou cestu, a ta křižovatka, která před ním leží, je pořád křižovatkou čirých, ničím neomezovaných možností.

Mám svůj život rád, ale tuhle lehkost bytí už jsem necítil celé věky. A podzimní noci, jako je tahle, mají k tomu asi nejblíž.

Chlad mi začíná projasňovat hlavu.

Bude příjemné být zase doma. Uvažuju o tom, že bych zapálil plynový krb. Nikdy netopíme v krbu před halloweenem, ale dnes je tak hrozná zima, že po skoro dvoukilometrové procházce v tomhle větru netoužím po ničem tolik jako usednout u ohně s Danielou, Charliem a sklenicí vína.

Cesta tady vede pod nadzemkou.

Projdu pod rezavějící kovovou konstrukcí dráhy.

Pro mě je nadzemka, zvaná důvěrně „El“, symbolem tohohle města. Víc než silueta jeho mrakodrapů.

Tohle je moje nejoblíbenější část cesty, protože je tu největší tma a největší klid.

Teď právě… Nepřijíždí žádný vlak.

Nikde žádná světla auta v tom či onom směru. Žádný slyšitelný rámus z hospody.

Nic než vzdálené hučení tryskáče, který jde na přistání na O’Hare. Moment…

Něco se blíží – slyším kroky. Ohlédnu se.

Žene se ke mně nějaký stín a vzdálenost mezi námi se zmenšuje rychleji, než si stačím srovnat v hlavě, co se děje.

Nejdřív ze všeho vidím obličej. Bílý jako strašidlo.

Vysoko vyklenuté obočí, které vypadá namalované. Sevřené rudé rty – příliš tenké, příliš dokonalé.

A děsivé oči – veliké a smolně černé, bez zorniček a duhovek.

To druhé, co vidím, je hlaveň pistole deset centimetrů od špičky mého nosu.

Tichý chraplavý hlas za maskou gejši řekne: „Otoč se.“ Váhám. Jsem tak šokovaný, že nejsem schopen pohybu. Přistrčí mi pistoli blíž k obličeji.

Obrátím se.

Než mu stačím říct, že peněženku mám v levé přední kapse, pokračuje: „Nejde mi o tvoje prachy. Pochodem v chod.“

Vykročím.

„Rychleji.“ Jdu rychleji.

„Co chcete?“ zeptám se.

„Drž hubu.“

Nad námi se s rachotem přežene vlak. Vynoříme se z temného podchodu pod El. Srdce mám až v krku. Vnímám náhle své okolí s nefalšovanou, hlubokou zvědavostí. Přes ulici je uzavřený obytný komplex a na téhle straně řádka podniků, jejichž rolety se stahují v pět.

Nehtový salon. Advokátní kancelář.

Elektroopravna. Pneuservis.

Tahle čtvrť je město duchů, nikde nikdo.

„Vidíš to SUV?“ zeptá se. Přímo před námi parkuje u chodníku černý Lincoln Navigator. Alarm pípne. „Nasedni za volant.“

„Já nevím, co chcete dělat, ale –“

„Nebo taky můžeš vykrvácet tady na chodníku.“ Otevřu dveře a vlezu za volant.

„Můj nákup,“ připomenu.

„Vem si ho s sebou.“ Vleze do auta za mnou. „Nastartuj.“ Zavřu dveře a plátěnou tašku z Whole Foods položím na podlahu pod vedlejší sedadlo. V autě je takové ticho, že doslova slyším tepat vlastní krev – prudce mi buší do bubínků.

„Na co čekáš?“ zeptá se. Stisknu startovací tlačítko.

„Zapni navigaci.“ Zapnu ji.

„Klikni na ‚předchozí cíle‘.“

Nikdy jsem nevlastnil auto s vestavěnou GPS a chvilku mi trvá, než na dotekovém displeji najdu to správné místo.

Objeví se tři cíle.

Jedno je moje domácí adresa. Druhé je univerzita, kde pracuju.

„Vy jste mě sledoval?“ zeptám se.

„Vyber Pulaski Drive.“

Zvolím Pulaski Drive 1400, Chicago, Illinois 60616. Nemám ponětí, kde to vůbec je. Ženský hlas z navigace mi napoví: Obraťte se do protisměru na místě, kde to bude možné, a jeďte jedna celá dva kilometru.

Zařadím a vyjedu na temnou ulici. Muž za mnou řekne: „Zapni si pás.“ Udělám to a on také.

„Jasone, aby bylo jasno. Pokud uděláš cokoli jiného. Než že se budeš do písmene řídit tím, co ti řekne navigace, tak tě zastřelím přes opěradlo. Rozumíš mi?“

„Ano.“

Jedu svou čtvrtí a přemýšlím, jestli ji právě teď nevidím naposledy.

Zastavím na červenou před svým barem. Silně zatmaveným okýnkem u spolujezdce vidím, že dveře jsou ještě otevřené. Zahlédnu Matta a uprostřed davu i Ryana, který teď sedí na stoličce zády k baru, opírá se o odřený barpult lokty a něco vykládá svým postgraduálním studentům. Nejspíš fascinující varovnou historku o neúspěchu svého dávného spolubydlícího.

Mám chuť na něj zavolat. Dát mu nějak najevo, že jsem v průšvihu, že potřebuju –

„Zelená, Jasone.“

Šlápnu na plyn a projedu křižovatku.

Navigace mě vede na východ, přes Logan Street na Kennedyho rychlostní silnici, kde mi lhostejný ženský hlas poradí: Po třiceti metrech odbočte vpravo a jeďte třicet dva kilometrů.

Na jih toho jezdí tak málo, že můžu nastavit tempomat na sto deset. Ruce na koženém volantu se mi potí a v duchu se mi neodbytně vrací otázka: Umřu dneska v noci?

Napadne mě, že jestli to přežiju, ponesu si až do smrti s sebou nový objev: odcházíme ze světa úplně stejně, jako do něj vstupujeme. Sami a opuštění. Mám strach a Daniela, Charlie a nikdo jiný pro mě nemůže vůbec nic udělat ve chvíli, kdy je potřebuju víc než kdy dřív. Dokonce ani nevědí, co prožívám.

Dálnice obkružuje centrum od východu. Willis Tower a hejno menších mrakodrapů kolem ní vyzařují do noci poklidné teplo.

Ačkoli se mi mysl svíjí panikou a strachy, snaží se zároveň dát si nějak dohromady, co se děje.

Moje adresa je v navigaci. Takže to přepadení nebylo náhodné. Ten člověk mě sledoval. Zná mě. Což znamená, že tahle situace je výsledkem něčeho, co jsem udělal.

Jenže čeho?

Nejsem bohatý.

Můj život nemá cenu pro nikoho, jen pro mě a mé blízké. Nikdy mě nezatkli, nespáchal jsem žádný zločin.

Nikdy jsem nespal s manželkou jiného muže.

Jasně, občas z auta někomu ukážu prostředníček, ale to je prostě Chicago.

Moje poslední a vlastně jediná fyzická šarvátka se odehrála v šesté třídě, kdy jsem spolužákovi jednu ubalil, protože mi lil na záda mléko.

Nikomu jsem neublížil, nebo aspoň ne významně. Ne tak, aby to mohlo vyvrcholit jízdou v Lincolnu Navigator s pistolí u hlavy.

Jsem jaderný fyzik a přednáším na nevýznamné vysoké škole. Ke svým studentům, dokonce i k těm nejhorším, se vždycky chovám s respektem. Ti, kdo u mě neprošli, neprošli proto, že jim to bylo jedno, a rozhodně mě nikdo z nich nemůže obvinit, že jsem jim zkazil život. Naopak, hodně se snažím, aby moji studenti uspěli.

Mrakodrapy v bočním zrcátku řídnou a mizejí v dáli jako známé pobřeží.

„Provedl jsem vám někdy něco?“ zkusím to. „Nebo někomu, pro koho pracujete? Já prostě nechápu, co můžete chtít od –“

„Čím víc budeš mluvit, tím to pro tebe bude horší.“

Poprvé si uvědomím, že je mi ten jeho hlas nějak povědomý. Zaboha si nedokážu vzpomenout, odkud ho znám, ale určitě jsme se už potkali. Tím jsem si jistý.

Cítím, jak mi na telefonu zavibrovala esemeska. Pak další.

A ještě jedna.

Zapomněl mi vzít mobil. Podívám se na hodiny: 21.05.

Odcházel jsem z domova před hodinou a něco. To je určitě Daniela, ptá se, kde jsem. Už mám patnáct minut zpoždění, a já nikdy nechodím pozdě.

Podívám se do zpětného zrcátka, ale je taková tma, že nevidím nic než kousek mrtvolně bílé masky. Zkusím experimentovat. Pustím levou rukou volant, položím ji do klína a napočítám do deseti.

Neřekne nic.

Vrátím ruku na volant.

Ten počítačový hlas se znova ozve. Za sedm kilometrů sjeďte vpravo, výjezd na Osmdesátou sedmou ulici.

Znova pomalu spustím ruku z volantu.

Tentokrát ji zastrčím do kapsy khaki kalhot. Telefon se zachycuje za každý záhyb látky. A teď mi ještě mezi špičkami prstů začal soustavně vibrovat – někdo volá.

Hlas z navigace hlásí novou vzdálenost k příštímu výjezdu a já mrknu na displej mobilu.

Je tam zmeškaný hovor od „Dani“ a tři esemesky.

DANI před 2 min

Večeře je na stole

DANI před 2 min

Pospěš si, máme HLAD!

DANI před 1 min

Ztratil ses? :)

Znova se zadívám na silnici a uvažuju, jestli je záře displeje ze zadního sedadla vidět.

Mobil potemní.

Stisknu tlačítko ZAPNOUT a přejedu prstem po displeji. Vyťukám PIN, kliknu na zelenou ikonu „Zprávy“. Ty od Daniely jsou nahoře, a když je otevřu, můj únosce se za mnou pohne.

Znovu uchopím volant oběma rukama.

Za tři kilometry sjeďte vpravo, výjezd na Osmdesátou sedmou ulici.

Naskočí screensaver, telefon se sám zamkne a telefon zčerná. Do prdele.

Znovu spustím ruku, zadám znova PIN a začnu vyťukávat nejdůležitější esemesku svého života. Ukazováček se po displeji pohybuje neohrabaně, na každé slovo potřebuju dva tři pokusy, protože automatické opravy se můžou zbláznit.

Do zátylku mi rýpne hlaveň pistole.

Škubnu sebou a strhnu auto do levého pruhu.

„Co to děláš, Jasone?“

Jednou rukou stočím volant, aby se auto vrátilo do pravého pruhu, a druhou rukou hledám tlačítko Odeslat.

Vrhne se do mezery mezi předními sedadly, rukou v rukavici hmátne kolem mého pasu po telefonu a sebere mi ho.

Za sto padesát metrů sjeďte vpravo, výjezd na Osmdesátou sedmou ulici.

„Jaký máš PIN, Jasone?“ Když neodpovím, řekne: „Moment. Vsadím se, že to vím. Měsíc a rok tvého narození pozpátku? Počkat… tři-sedm-dva-jedna. A je to.“

V zadním zrcátku vidím, jak mu displej osvětluje masku.

Přečte si esemesku, kterou mi zabránil poslat: „‚Pulaski 1400 volej 91…‘ Ale fuj.“

Zamířím na výjezdovou rampu.

Zabočte vlevo na Osmdesátou sedmou ulici a jeďte na východ šest kilometrů, řekne navigace.

Ocitneme se v jižním Chicagu, ve čtvrti, kam bychom neměli ani páchnout.

Jedeme kolem řadových domků pro tovární dělníky. Nedokončených činžáků.

Opuštěných parků se zrezlými houpačkami a basketbalovými koši bez sítěk.

Výloh obchodů, ukrytých na noc za bezpečnostními roletami. Kam se podíváš, značky gangů.

„Říkáš jí Dani, nebo Danielo?“ zeptá se. Stáhne se mi hrdlo.

Vztek a strach a bezmoc ve mně bobtnají.

„Jasone, na něco jsem se ptal.“

„Jdi do prdele.“

Nakloní se ke mně, v uchu cítím jeho horký dech. „Takhle se mnou nemluv. Můžu ti ublížit tak, že jsi něco takového ještě v životě nezažil. Ani nevíš, že je taková bolest vůbec možná. Tak jak jí říkáš?“

„Danielo,“ procedím mezi zuby.

„Dani nikdy? I když ji tak máš označenou na telefonu?“

Mám chuť autem v plné rychlosti do něčeho narazit a zabít nás oba.

„Málokdy. Nemá to ráda,“ odpovím.

„Co je v té tašce?“

„Proč chcete vědět, jak jí říkám?“

„Co je v té tašce?“

„Zmrzlina.“

„Rodinný večer, co?“

„Jo.“

V zrcátku vidím, jak na mém mobilu něco ťuká.

„Co to píšete?“ zeptám se. Neodpoví.

Vyjeli jsme už z ghetta a projíždíme zemí nikoho, která mi ani nepřipadá jako Chicago. Z mrakodrapů zbyla jen neurčitá šmouha na obzoru. Domy se rozpadají, nikde žádné světlo, žádná známka života. Všechno je dávno opuštěné.

Přejedeme přes řeku a přímo před námi se objeví Michiganské jezero. Jeho rozlehlá černá plocha mi připadá jako vhodné vyústění té městské pouště.

Jako by tu končil svět.

A ten můj možná skutečně končí.

Odbočte vpravo a jeďte na jih po Pulaski Drive. Do cíle vám zbývá osm set metrů.

Zahihňá se. „No ne, řekl bych, že máš u paničky pěkný průšvih.“ Pokouším se uškrtit volant. „Kdo byl ten chlápek, co sis s ním večer dával whisky? Zvenčí jsem ho dobře neviděl.“

Venku, na hranici mezi Chicagem a Indianou, je strašná tma. Míjíme rozvaliny továren a vlakových seřadišť.

„Jasone.“

„Jmenuje se Ryan Holder. Kdysi –“

„Na vysoké to byl tvůj spolubydlící.“

„Jak to víte?“

„Kamarádíte se? Nevidím ho ve tvých kontaktech.“

„Ani ne. Jak víte –“

„Já o tobě vím skoro všechno, Jasone. Dalo by se říct, že tvůj život je moje specializace.“

„Kdo jste?“

Do cíle vám zbývá sto padesát metrů.

„Kdo jste?“

Neodpoví, ale mou pozornost odvede stále podivnější okolí. Pod reflektory SUV ubíhá asfalt.

Za námi prázdno. Před námi prázdno.

Nalevo jezero, napravo prázdná skladiště.

Jste v cíli.

Zastavím Navigator uprostřed silnice.

„Vjezd je před námi nalevo.“

Reflektory olíznou rozviklaný čtyřmetrový drátěný plot s korunou ze zrezivělého ostnatého drátu. Vrata jsou dokořán a řetěz, kterým byla kdysi zamčená, leží přeštípnutý v plevelu u cesty.

„Pošťouchni vrata nárazníkem.“

I když je auto skoro úplně zvukově izolované, je slyšet, jak strašně brána skřípe. Kužely světla ozáří pozůstatky silnice, povrch je zvlněný a popraskaný léty krutých chicagských zim.

Pustím dálková světla.

Objeví se parkoviště, kde se někdejší pouliční lucerny válejí po zemi jako rozházené sirky.

Za parkovištěm se tyčí nějaká veliká stavba.

Cihlovou fasádu, na které se hodně podepsal zub času, obklopují z obou stran nějaké obrovské válcové cisterny a k nebi se tyčí dva třicetimetrové komíny.

„Co to je?“ zeptám se.

„Dej tam PARKOVAT a vypni motor.“ Zastavím, vyřadím a vypnu motor. Nastane smrtelné ticho.

„Co to tady je?“ zeptám se znova.

„Jaké máš plány na pátek?“

„Cože?“

Dostanu ze strany tvrdou ránu do hlavy, až odletím na volant. Otřeseně asi půl vteřiny přemýšlím, jestli to vypadá takhle, když člověka střelí do hlavy.

Ale ne, uhodil mě jen pažbou. Dotknu se rány prsty.

Jsou lepkavé krví.

„Zítra,“ řekne on. „Jaký máš program na zítra?“ Zítra. Připadá mi to teď jako neskutečná představa.

„Zítra… moje třída FYZ 3316 píše test.“

„Co dál?“

„To je všechno.“

„Svlékni se. Úplně.“

Podívám se do zpětného zrcátka. Proč sakra chce, abych byl nahý?

„Jestli jsi chtěl něco zkoušet, měl jsi to udělat, dokud jsi řídil,“ podotkne. „Od téhle chvíle jsi můj. Svlékni se, a jestli ti to budu muset říct ještě jednou, tak poteče krev. Tvoje. A hodně.“

Uvolním si pás.

Když rozepínám šedou bundu a vytahuju ruce z rukávů, držím se posledního zbytku naděje – pořád ještě má masku, což znamená, že nechce, abych viděl jeho tvář. Kdyby mě měl v úmyslu zabít, bylo by mu jedno, jestli ho dokážu identifikovat.

Ne?

Rozepínám knoflíky na košili.

„Boty taky?“ zeptám se.

„Všechno.“

Zuju tenisky a ponožky.

Stáhnu z nohou kalhoty a boxerky.

Pak moje oblečení – do posledního kousku – leží na hromadě na sedadle spolujezdce.

Připadám si zranitelný. Odhalený.

Podivně zahanbený.

Co když se mě pokusí znásilnit? O to mu jde? Položí mezi sedadla baterku.

„Ven z auta, Jasone.“

Uvědomím si, že v Navigatoru vidím něco jako záchranný člun. Dokud zůstanu uvnitř, nemůže mi toho moc udělat.

Tady si to přece nezaprasí.

„Jasone.“

Hruď se mi prudce vzdouvá. Začínám hyperventilovat, před očima mi naskakují černé skvrny.

„Já vím, o čem přemýšlíš,“ řekne, „a v autě ti klidně můžu ublížit taky.“

Nemám dost kyslíku. Začínám být hysterický.

Podaří se mi ze sebe ale vypravit: „Blbost. Nechcete tu všude mít mou krev.“

Když se proberu, táhne mě za paže ven z předního sedadla. Pustí mě na štěrk, kde zůstanu omámeně sedět a čekám, až se mi vyjasní hlava.

U jezera je vždycky chladněji, a dnešek není výjimka. Vítr se ostře, řezavě opírá do mého nahého těla. Mám husí kůži.

Je tu taková tma, že vidím pětkrát víc hvězd než ve městě.

Hlava mě tepavě bolí a ze strany mi po tváři stéká stružka čerstvé krve. Ale v těle mi koluje tolik adrenalinu, že bolest tlumí.

Hodí baterku na zem vedle mě a tou svou posvítí na rozpadající se stavbu, kterou jsem zahlédl, když jsme vjížděli. „Jdi napřed.“

Sevřu baterku a s námahou vstanu. Klopýtám k budově a bosýma nohama šlapu po promáčených novinách. Vyhýbám se pomačkaným plechovkám od piva a ostrým véčkům skla lesknoucím se ve světle baterky.

Blížíme se k hlavnímu vchodu. Představuju si tohle opuštěné parkoviště jiné noci. Budoucí noci. Je začátek zimy a v závějích padajícího sněhu se tma tříští modrými a červenými záblesky. V troskách se rojí policisté a služební psi, a zatímco někde vevnitř zkoumají mé tělo, nahé, rozložené, rozřezané, před mým domem na Logan Street zastaví policejní auto. Daniela přijde otevřít v noční košili. Už jsem nezvěstný několik týdnů a ona v hloubi duše ví, že se nevrátím, myslí si, že se s tím krutým faktem už smířila, ale když vidí ty mladé policisty, ty jejich tvrdé, vážné pohledy, tu vrstvičku sněhu na jejich ramenou a čepicích se štítky, které uctivě drží pod paží… konečně se v ní zlomí něco, o čem ani nevěděla, že je dosud vcelku. Cítí, jak se jí podlamují kolena, jak ji opouští síla, a když se sveze na rohožku, objeví se na vrzavých schodech Charlie, rozcuchaný, s unavenýma očima, a zeptá se: „Přišli kvůli tátovi?“

Jak se blížíme k budově, na vybledlých cihlách nad vchodem se objeví dvě slova. Jediná písmena, která rozeznám, jsou CAGO POWER.

Postrčí mě do otvoru mezi cihlami. Naše baterky přejedou přes recepci. Nábytek rozpadlý až na kovové kostry. Starý chladič na vodu.

Zbytky něčího táboráku. Roztrhaný spací pytel.

Použité kondomy na plesnivém koberci. Vejdeme do dlouhé chodby.

Bez baterek by tu byla taková tma, že bychom neviděli ani ruku přímo před obličejem.

Zastavím se a posvítím před sebe, ale temnota světlo pohltí. Na zvlněném linoleu pod mýma nohama je méně nepořádku a slyšet není vůbec nic, jen tiché vzdálené sténání větru za zdmi.

Je mi pořád větší zima.

Rýpne mě hlavní pistole do ledvin a donutí mě pokračovat.

Vyhlédl si mě snad někdy psychopat, který se rozhodl, že se o mně nejdřív všechno dozví a pak mě zabije? S cizími lidmi se setkávám často. Možná jsme si krátce povídali v té kavárně poblíž univerzity. Nebo v El. Nebo u piva v místním baru.

Má nějaké plány s Charliem a Danielou?

„Chcete slyšet, jak škemrám?“ zeptám se a hlas se mi začíná třást.

„Protože já to udělám. Udělám všechno, co chcete.“

A nejhorší na tom je, že to je pravda. Pošpiním sám sebe. Ublížil bych někomu jinému, udělal bych skoro cokoli, jen kdyby mě odvezl zpátky do mé čtvrti a dovolil mi pokračovat v dnešním večeru tak, jak jsem to měl v úmyslu – jít domů ke své rodině, donést jim zmrzlinu, kterou jsem jim slíbil.

„Když co?“ zeptá se. „Když tě pustím?“

„Ano.“

Jeho smích se odráží od stěn chodby. „To bych snad ani nechtěl vidět, co bys byl ochotný udělat, aby ses z tohohle dostal.“

„A z čeho vlastně?“ Neodpoví.

Padnu na kolena.

Světlo baterky sklouzne po podlaze.

„Prosím,“ škemrám. „Přece to nemusíte dělat.“ Skoro nepoznávám vlastní hlas. „Můžete jít prostě pryč. Nevím, proč mi chcete ublížit, ale rozmyslete si to. Já –“

„Jasone.“

„Já mám rád svou rodinu. Mám rád svou ženu. Já –“

„Jasone.“

„Mám rád svého syna.“

„Jasone!“

„Udělám cokoliv.“

Neovladatelně se teď třesu – zimou, strachem.

Kopne mě do břicha, a když mi z plic prudce vyrazí dech, padnu na záda. On se vrhne na mě a vrazí mi hlaveň pistole do pusy, skoro až do krku. Cítím starý olej a zbytky střelného prachu a můj žaludek to nevydrží.

Dvě vteřiny předtím, než ze mě vyletí zbytky večerního vína a whisky na podlahu, uškubne s pistolí.

„Vstávej!“ zařve.

Popadne mě za paži a zvedne mě.

Namíří mi pistolí do obličeje a do ruky mi zase vtiskne baterku. Zírám na masku a moje světlo se odráží od zbraně.

Poprvé si ji můžu pořádně prohlédnout. O střelných zbraních nevím skoro nic, poznám jen, že je to revolver, má kohoutek, zásobník a obrovskou díru na konci hlavně, která vypadá, že by mohla docela snadno způsobit mou smrt. Ve světle baterky se měděně zaleskne špička kulky mířící na mou tvář. Z nějakého důvodu si představím toho člověka v garsonce, jak nabíjí zásobník a chystá se udělat to, co udělal.

Já tady umřu, možná hned teď.

Cítím, že každá chvíle může být poslední.

„Hni se,“ zavrčí. Vykročím.

Dojdeme na křižovatku a zahneme do jiné chodby. Tahle je širší, vyšší, klenutá. Vzduch je tu nepříjemně vlhký. Slyším z dálky kap… kap… kap… kapat vodu. Stěny jsou betonové a místo linolea pokrývá podlahu vlhký mech, který je na každém kroku vyšší a mokřejší.

Chuť zbraně mi pořád ještě v ústech zůstala, smíšená s kysele trpkou žlučí.

Některá místa na obličeji už chladem necítím.

Tichý hlásek v mé hlavě na mě křičí, abych něco udělal, abych něco zkusil, cokoli. Nenech se vést jako ovce na porážku, poslušně jedna noha, druhá noha. Proč mu to tak usnadňuju?

To je jednoduché. Protože mám strach.

Takový strach, že skoro nedokážu jít vzpřímeně.

A moje myšlenky jsou polámané a hemží se jedna přes druhou.

Už chápu, proč oběti nebojují. Neumím si představit, jak bych se mohl pokusit toho muže přemoct. Utéct mu.

A nejostudnější fakt ze všech: část mě by byla skoro radši, aby už bylo po všem. Mrtví necítí strach ani bolest. Znamená to, že jsem zbabělec? Je to ta poslední pravda, kterou si musím před smrtí připustit?

Ne.

Musím něco udělat.

Vyjdeme z tunelu na jakýsi kovový povrch, na kterém mi mrznou nohy. Chytím se rezavého zábradlí kolem nějaké plošiny. Je tady chladněji a cítím, že jsme v nějakém otevřeném prostoru.

A v té chvíli se nad Michiganským jezerem objeví žlutý měsíc, jako by to měl načasované, a pomalu stoupá.

Jeho světlo pronikne do oken obrovské haly a je tak jasný, že vidím všechno i bez baterky.

Sevře se mi žaludek.

Stojíme na nejvyšší plošině nad kovovými schody, které vedou nějakých patnáct metrů dolů.

Odsud to všechno připomíná olejomalbu – měsíční světlo, které dopadá na řádku nečinných generátorů a na mříž trámoví nad námi, se podobá světlu na starých obrazech.

Je tu ticho jako v katedrále.

„Půjdeme dolů,“ řekne on. „Pozor na cestu.“ Sestupujeme.

Dva schody nad nejbližším odpočívadlem se prudce otočím s baterkou sevřenou v pravé ruce a mířím na jeho hlavu…

…. jenže nezasáhnu nic. Setrvačnost mě otočí na původní místo a ještě kousek.

Ztratím rovnováhu a padám.

Tvrdě narazím na odpočívadlo, baterka mi vyletí z ruky a zmizí přes okraj.

Vzápětí slyším, jak vybouchne deset dvanáct metrů pode mnou. Můj únosce na mě hledí za tou bezvýraznou maskou, hlavu nakloněnou ke straně, a míří mi zbraní do tváře.

Natáhne kohoutek a udělá krok ke mně.

Zasténám, když jeho koleno prudce dopadne na hrudní kost a přitiskne mě k podlaze.

Zbraň se dotkne mé hlavy.

„Musím uznat, že jsem pyšný, žes to zkusil. Bylo to bez šance, viděl jsem dávno předem, k čemu se chystáš. Ale aspoň jsi to nevzdal bez boje,“ podotkne.

Cuknu sebou, protože mě něco ostře bodne do krku.

„Nebojuj s tím,“ poradí mi.

„Co jste mi to dal?“

Než stačí odpovědět, něco mi vjede do krve jako rozjetý náklaďák. Cítím se zároveň neuvěřitelně těžký i bez tíže, svět se točí a obrací naruby.

A pak, stejně rychle, jako to přišlo, to zase zmizí. Další jehla se mi zabodne do nohy.

Vykřiknu a on obě stříkačky hodí přes kraj dolů. „Jdeme.“

„Co jste mi to dal?“

„Vstávej!“

Musím se vytáhnout o zábradlí, abych se zvedl. Při pádu jsem si do krve rozbil koleno. Další krev mi stéká po obličeji. Je mi zima, jsem špinavý a mokrý, zuby mi drkotají, jako by se chtěly polámat.

Sejdeme dolů, nepříliš důkladný plech se pod našimi kroky třese. Když dole sestoupíme z posledního schodu, vykročíme podél řádky starých generátorů.

Takhle zespoda se hala zdá ještě obrovitější.

Asi uprostřed se zastaví a posvítí baterkou na cestovní pytel opřený o jednu z turbín.

„Nové šaty. Hoď sebou.“

„Nové šaty? Já ale –“

„Chápat to nemusíš. Jen se oblíkni.“

I přes ten obrovský strach se zachytím záblesku naděje. On mě nezabije? Proč by jinak chtěl, abych se oblékal? Mám snad šanci, že to přežiju?

„Kdo jste?“ zeptám se.

„Pospěš si. Moc času ti nezbývá.“ Přidřepnu k pytli.

„Nejdřív se očisti.“

Navrchu je ručník, kterým si otřu bláto z nohou, krev z kolena a tváře. Navléknu si boxerky a džíny, které mi perfektně padnou. Ať v té injekci bylo cokoli, začínám to cítit v prstech – špičky ztrácejí obratnost, když bojuju s knoflíky kostkované košile. Nohy mi bez obtíží vklouznou do drahých kožených mokasínů. Sedí stejně dobře jako džíny.

Už mi není zima. Jako bych měl v hrudi horké jádro, z něhož vyzařuje teplo do paží a nohou.

„Tu bundu taky.“

Vytáhnu ze dna pytle černou koženou bundu a zastrčím ruce do rukávů.

„Výborně,“ řekne. „A teď si sedni.“

Svezu se ke kovové základně generátoru. Je to mohutný stroj, jako motor lokomotivy.

Sedne si proti mně, pistoli ledabyle namířenou mým směrem. Do místnosti proniká stále víc měsíčního světla, odráží se od rozbitých oken vysoko nad námi a vysílá paprsky na…

Zamotané kabely. Ozubená kola. Trubky.

Páky a kladky.

Ovládací panely s popraskanými měřiči a ciferníky. Techniku z jiné doby.

„Co bude teď?“ zeptám se.

„Počkáme.“

„Na co?“

Jen mávne rukou.

Zmocní se mě podivný klid. Pocit míru, který vůbec není na místě.

„Přivedl jste mě sem, abyste mě zabil?“ zeptám se.

„Nepřivedl.“

O starý stroj se mi opírá tak pohodlně, jako bych se do něj propadal.

„Ale choval jste se tak.“

„Jinak to nešlo.“

„Co jinak nešlo.“

„Dostat tě sem.“

„A proč jsme tady?“

On ale jen zavrtí hlavou, levou rukou zajede pod masku gejši a podrbe se.

Mám divný pocit.

Jako bych sledoval film a zároveň v něm hrál. Na ramena mi dolehne neodolatelná ospalost. Hlava klesá.

„Poddej se tomu,“ radí.

Ale já neposlechnu. Bojuju proti spánku a přemýšlím o tom, jak prudce se jeho tón změnil. Je jako někdo jiný, a ten náhlý rozdíl mezi tím, jak se chová teď, a jeho násilnickým jednáním zpřed několika minut by mě měl děsit. Neměl bych být takhle klidný, jenže moje tělo si jen poklidně brouká.

Cítím hluboký klid, hloubku, oddálení.

Řekne – a zní to skoro jako zpověď: „Byla to dlouhá cesta. Ani se mi nechce věřit, že tady vážně sedím a koukám na tebe. Mluvím s tebou. Já vím, že to nechápeš, ale je toho tolik, na co se chci ptát.“

„O čem?“

„Jaké to je, být ty.“

„Jak to myslíš?“

Zaváhá a pak odpoví: „Jaký máš pocit ze svého místa ve světě, Jasone?“

Odpovím pomalu a s rozmyslem. „To je dost zajímavá otázka, když si vezmeme, jaký večer jste mi právě připravil.“

„Jsi v životě šťastný?“

Ve stínu téhle chvíle je můj život až bolestně krásný.

„Mám úžasnou rodinu. Práci, která mě uspokojuje. Žijeme si pohodlně. Nikdo není nemocný.“

Vázne mi jazyk. Nedokážu už zřetelně vyslovovat.

„Ale?“

„Můj život je skvělý,“ opakuju. „Jenom není výjimečný. A byly doby, kdy mohl být.“

„Zabil jsi své ambice, viď?“

„Zemřely z přirozených příčin. Zanedbával jsem je.“

„A víš, jak přesně k tomu došlo? Kde je ta chvíle, kdy…?“

„Můj syn. Bylo mi sedmadvacet a byli jsme s Danielou pár měsíců spolu. Řekla mi, že je těhotná. Bylo nám spolu fajn, ale láska to nebyla. Nebo možná byla. Nevím. Rozhodně jsme rodinu neplánovali.“

„Ale stalo se.“

„Když je člověk vědec, je období před třicítkou kritické. Když do třicítky nepublikujete něco významného, můžete se jít pást.“

Možná za to může ta droga, ale je hrozně příjemné o tom mluvit. Oáza normality po nejšílenějších dvou hodinách mého života. Vím, že to není pravda, ale připadá mi, že dokud spolu budeme konverzovat, nemůže se stát nic zlého. Jako by mě ta slova chránila.

„A měl jsi rozdělaného něco významného?“

Musím se teď soustředit, abych udržel oči otevřené.

„Ano.“

„A co to bylo?“

Jeho hlas zní jako z dálky.

„Snažil jsem se vytvořit kvantovou superpozici předmětu viditelného lidským okem.“

„Proč jsi ten výzkum opustil?“

„Když se Charlie narodil, byl v prvním roce těžce nemocný. Byl bych musel strávit tak tisíc hodin v čisté místnosti, jenže jsem se tam nedostal. Daniela mě potřebovala. Syn mě potřeboval. Přišel jsem o financování. Vypadl jsem z kolotoče. Nějakou dobu jsem byl mladý nastupující génius, ale jak jsem zaváhal, zaujal moje místo někdo jiný.“

„Lituješ rozhodnutí zůstat s Danielou a žít s ní?“

„Ne.“

„Nikdy?“

Myslím na Danielu a emoce znova vyplují na povrch, doprovázené hrůzou z přítomného okamžiku. Strach se vrátí a s ním stesk, který proniká až do kostí. V téhle chvíli ji potřebuju víc, než jsem kdy v životě něco potřeboval.

„Nikdy.“

A pak ležím na podlaze, tváří na chladném betonu, a droga mě unáší pryč.

On teď vedle mě klečí, obrací mě na záda a já se dívám na měsíční světlo, které se lije dovnitř vysokými okny tohohle zapomenutého místa, na tmu zvrásnělou záškuby světla a barev, na vířivé prázdné proluky, které se mezi generátory otevírají a zavírají.

„Uvidím ji ještě?“ zeptám se.

„Nevím.“

Chci se ho už po milionté zeptat, co ode mě chce, ale nedokážu najít slova.

Oči se mi zavírají a já se je snažím udržet otevřené, ale tuhle bitvu prohrávám.

Stáhne si rukavici a holou rukou se dotkne mé tváře. Zvláštně.

Jemně.

„Poslouchej mě,“ řekne. „Vyděsí tě to, ale můžeš z toho mít prospěch. Můžeš mít všechno, co jsi nikdy neměl. Je mi líto, že jsem tě musel předtím postrašit, ale potřeboval jsem tě sem dostat. Moc se omlouvám, Jasone. Dělám to pro nás oba.“

Pokusím se ze sebe vypravit slova: Kdo jste?

Místo odpovědi sáhne do kapsy, vyloví další injekci a malou skleněnou ampulku s nějakou průhlednou tekutinou, která ve světle měsíce září jako rtuť.

Sundá víčko z jehly a obsah ampulky natáhne do stříkačky.

Víčka mi klesají stále níž, ale vidím ještě, jak si vyhrnuje levou paži a píchá si injekci.

Pak pustí stříkačku i ampulku na beton mezi námi, a to poslední, co vidím, než se mi úplně zavřou oči, je ta skleněná ampulka, která se kutálí k mé tváři.

„Co teď?“ zašeptám.

„Kdybych ti to řekl, nebudeš mi věřit,“ odpoví.

DVĚ

Uvědomím si, že mě někdo drží za kotníky.

Pod ramena mi vklouznou čísi ruce a nějaká žena se zeptá: „Jak se dostal z krychle?“

Nějaký muž odpoví: „Nemám tušení. Hele, probírá se.“ Otevřu oči, nevidím ale nic než rozmazaný pohyb a světlo.

„Pryč s ním odsud, honem!“ vyštěkne ten muž.

Pokusím se něco říct, ale slova mi padají z úst pokřivená a beztvará.

„Doktore Dessene?“ řekne ta žena. „Slyšíte mě? Zvedneme vás teď na nosítka.“

Podívám se směrem ke svým nohám a v mém zorném poli se objeví mužova tvář. Kouká na mě přes hledí hermetického ochranného obleku s hliníkovou vrstvou a s vlastní zásobou vzduchu.

Pohlédne na ženu za mou hlavou a odpočítá: „Raz, dva, tři.“

Zvednou mě na nosítka a kolem kotníků a zápěstí mi zacvaknou vypolstrovaná pouta.

„To je jen pro vaši ochranu, pane doktore.“

Dívám se, jak nějakých patnáct, osmnáct metrů nade mnou ubíhá strop.

Kde to sakra jsem? V hangáru?

Zachytím záblesk vzpomínky – jehla, která mě bodá do krku. Dostal jsem nějakou injekci. Tohle musí být nějaká bláznivá halucinace.

Vysílačka zachraptí: „Extrakční tým, hlaste se. Přepínám.“

Odpoví žena a na hlase je znát, že nedokáže tak docela skrýt nadšení. „Máme Dessena. Jsme na cestě. Přepínám.“

Slyším skřípání koleček.

„Rozumím. Předběžný odhad stavu? Přepínám.“

Žena se natáhne a rukou v rukavici probere k životu nějaký monitorovací přístroj, který mi suchým zipem připnuli na paži.

„Tep sto patnáct. TK: sto čtyřicet na devadesát dva. Teplota: třicet šest sedm. SPO2: devadesát pět procent. Gama: nula celá osmdesát sedm. Předpokládaný příjezd třicet vteřin. Konec.“

Poleká mě bzučivý zvuk.

Projedeme nějakými dveřmi, které vypadají jako vrata do trezoru a pomalu se před námi otevřou.

Kristepane.

Uklidni se. Nic z toho se ve skutečnosti neděje.

Kolečka skřípou rychleji, naléhavěji.

Jsme v chodbě potažené nějakou plastovou fólií. Nad námi svítí tak prudké zářivky, že musím přimhouřit oči.

Dveře za námi se zlověstným rámusem zapadnou jako brána do pevnosti.

Vjedeme na chirurgický sál a míříme k impozantní postavě v přetlakovém obleku, stojící pod baterií operačních reflektorů.

Usměje se na mě přes hledí a řekne, jako by mě znal: „Vítej zpátky, Jasone. Gratuluju. Dokázal jsi to.“

Zpátky?

Vidím jen jeho oči, ale nepřipomínají mi nikoho, s kým jsem se kdy setkal.

„Cítíš nějakou bolest?“ zeptá se. Zavrtím hlavou.

„Víš, odkud máš ty modřiny a odřeniny na obličeji?“ Zavrtění.

„Víš, kdo jsi?“ Kývnu.

„Víš, kde jsi?“ Zavrtění.

„Poznáváš mě?“

Zavrtění.

„Jsem Leighton Vance, výkonný ředitel a šéflékař. Jsme kolegové a přátelé.“ Ukáže mi chirurgické nůžky. „Musím tě dostat z těch šatů.“ Odstraní monitor a pak začne pracovat na džínách a boxerkách.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temná hmota.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.