John Grisham

AMATÉŘI

THE LITIGATORS

Copyright © 2011 by Belfry Holdings, Inc.

Translation © Drahomíra Michnová, 2012

ISBN 978-80-242-7336-5

1

Právnická firma Finley& Figg se ráda představovala jako „butik“. Tímto nepatřičným označením nešetřila v rozhovorech týkajících se běžné praxe, a dokonce se objevilo i v řadě nápadů, s nimiž se partneři vytasili při vnucování svých služeb. Vzbuzovalo představu, že firma Finley & Figg je něco víc než nějaká ubohá tuctová kancelář. Butik, toť talent a mistrovství na malém, ale specializovaném prostoru. Butik, to je styl a elegance s francouzskou příchutí. Butik přece je malý, výběrový a prosperující.

Opravdu tu nebylo moc místa, ale jinak nic z toho nebyla pravda. Firma Finley & Figg sháněla případy újmy na zdraví, ty tvořily každodenní rutinu, nevyžadovaly žádné umění či fantazii a nikdo je nepovažoval za zajímavé ani vzrušující. Její zisk byl stejně nevýrazný jako její postavení. Firma byla malá, protože si nemohla dovolit vyrůst. Byla výběrová, protože tam nikdo nechtěl pracovat, což platilo i pro oba vlastníky. I její poloha prozrazovala, že patří do nižší kategorie. Na levé straně sousedila s vietnamským masážním salonem a po pravé straně se nacházela dílna na opravu sekaček. Hned na první pohled bylo jasné, že firma Finley & Figg neprosperuje. Hned naproti byla podobně malá advokátní kancelář – nenávidění konkurenti – a za rohem sídlili další právníci. Tahle čtvrť se jimi ve skutečnosti jen hemžila, někteří pracovali sami na sebe, jiní měli podobně malé kanceláře, jako byla tato.

F & F sídlila na Preston Avenue, rušné ulici tvořené starými bungalovy upravenými tak, aby mohly sloužit podnikání všeho druhu. Malé obchůdky (alkoholické nápoje, čistírna, masážní salon), služby (právník, zubař, opravář sekaček) a různé krámky s občerstvením (mexické kukuřičné placky, sladké pečivo z listového těsta a pizza). Oscar Finley budovu získal před dvaceti lety v jedné soudní při. Nešlo o prestižní adresu, ale ten nedostatek zčásti vyrovnalo umístění budovy. Jen o dva vchody dál se nacházela křižovatka Preston Avenue, Beech Street a Osmatřicáté, chaotický souběh tří rušných asfaltek, který zaručoval aspoň jednu pořádnou bouračku týdně, ne-li více. Roční výdaje F & F byly pokryty z autonehod, ke kterým docházelo o necelých sto metrů dál. Další právnické firmy, malé i větší, často slídily v této čtvrti v naději, že kápnou na nějaký levný bungalov, který bude k mání a odkud budou mít jejich hladoví právníci skřípění pneumatik a kovu na doslech.

Ve firmě čítající jen dva advokáty/partnery bylo ovšem nutné, aby byl jeden většinovým a druhý menšinovým společníkem. Tím většinovým byl Oscar Finley, dvaašedesátník, který se už třicet let právnicky zabýval rvačkami v drsných ulicích jihozápadní části Chicaga. Oscar kdysi býval policejní mlátičkou, ale dostal výpověď za rozbíjení lebek. Málem skončil ve vězení, ale vzpamatoval se a šel studovat střední školu a potom práva. Když ho nechtěla žádná firma přijmout, vytasil se s vlastním vývěsním štítem a stíhal žalobami každého, kdo se objevil nablízku. Za dvaatřicet let této praxe nemohl uvěřit, že promarnil tolik let své kariéry žalobami na neplatiče účtů, karambolisty, že zastupoval nemehla, co si přivodila úraz na ulici, asistoval při rozvodech narychlo. Pořád žil v manželství se svou první manželkou, strašlivou ženskou, se kterou se chtěl denně rozvést. Ale nemohl si to dovolit. Po dvaatřiceti letech právnické praxe si Oscar Finley nemohl dovolit skoro nic.

Jeho menšinový společník – Oscar s oblibou prohlašoval věty jako: „Dám to na starost svému menšinovému společníkovi,“ když chtěl udělat dojem na soudce a jiné právníky a hlavně na potenciální klienty – byl pětačtyřicátník Wally Figg. Wally se považoval za advokáta tvrďase a jeho silácké reklamní letáčky slibovaly všechny druhy agresivního chování. „Bojujeme za vaše práva!“ a „Pojišťovny se nás bojí!“ a „Myslíme to vážně!“ Letáčky bývaly vylepené na lavičkách v parku, v autobusech městské hromadné dopravy, v taxících, mohli jste na ně narazit v programu fotbalových utkání středních škol, dokonce i na telefonních sloupech, i když takové vylepování porušovalo řadu předpisů. Nebyly vidět na dvou klíčových místech – v televizi a na billboardech. Wallya Oscar o obě tato odbytiště stále usilovali. Oscar odmítl utrácet peníze – oba typy reklamy byly příšerně drahé – a Wally si to stále plánoval. Snil o tom, jak se jeho usmívající se obličej s ulízanými vlasy dívá z televizní obrazovky a říká hrozivé věci o pojišťovnách a slibuje tučné úhrady zraněným lidem, kteří budou tak chytří, že zavolají na jeho bezplatnou linku.

Ale Oscar by neinvestoval ani do billboardu. To Wally už měl jeden vyhlédnutý. Asi šest bloků od kanceláře, vysoko nad hemžícími se auty, na vrcholku čtyřpatrové budovy se nacházel ten nejdokonalejší billboard v celém velkoměstě. Momentálně nabízel levné prádlo (předváděné sličnou modelkou, to musel Wally uznat), ale Wally tam už viděl své jméno a svou tvář zabírající celou reklamní plochu. Jenže Oscar to pořád odmítal.

Wally získal právnický titul na prestižní fakultě Chicagské univerzity. Oscar k němu přišel na jakési nyní již zaniklé večerní škole. Oba dělali zkoušku natřikrát. Wally už byl čtyřikrát rozvedený, Oscar si mohl nechat o rozvodu jen zdát. Wally prahnul po velkém případu, který by mu vynesl miliony dolarů. Oscar si přál jen dvě věci – rozvod a důchod.

Jak se ti dva stali partnery v přestavěném domě na Preston Avenue, to je jiný příběh. Jak to, že jeden druhého ještě nezardousili, je každodenní záhada.

Jejich spory rovnala Rochelle Gibsonová, statná žena černé pleti, která získala svůj styl a fištron v ulicích, odkud přišla. Paní Gibsonová ovládala přijímací kancelář – telefony, recepční pult, potenciální klienty, kteří sem vcházeli s nadějí, i ty zklamané, kteří odcházeli v hněvu, občas něco přepisovala (i když její zaměstnavatelé už zjistili, že pokud potřebují něco napsat, je daleko jednodušší, když si to udělají sami), zvládala firemního psa a hlavně neustálé hašteření těch dvou.

Paní Gibsonová se před lety zranila při autonehodě, kterou nezavinila. Pak znásobila své problémy tím, že si najala právnickou firmu Finley & Figg, ačkoli si ji nevybrala. Čtyřiadvacet hodin po autonehodě, pod vlivem percocetu, s dlahami a obvazy se paní Gibsonová probudila a nad jejím nemocničním lůžkem se vznášela usmívající se vykrmená tvář advokáta Wallise Figga. Měl na sobě akvamarínový chirurgický plášť, na krku stetoskop a úspěšně předstíral, že je lékař. Wally ji lstivě přiměl, aby podepsala smlouvu o právním zastoupení, slíbil jí modré z nebe, pak se vykradl z pokoje stejně tiše, jako přišel, a dál packal její případ. Dostala čtyřicet tisíc dolarů, které její manžel propil a prohrál během několika týdnů, což vedlo k rozvodu. Ten si vzal na starost Oscar Finley. Také vyřídil její bankrot. Paní Gibsonová nebyla ani jedním z advokátů nadšená a vyhrožovala, že na ně oba podá žalobu za procesní pochybení. Tím upoutala jejich pozornost – nebylo by to v jejich případě poprvé – a ze všech sil se snažili, aby si ji usmířili. Když se její problémy znásobily, stala se součástí kanceláře a časem si na sebe všichni tři docela zvykli.

Práce sekretářky u firmy Finley & Figg byla spíš řehole. Nízký plat, klienti byli bez rozdílu nepříjemní, ostatní právníci v telefonu velice hrubí, pracovní doba dlouhá, ale nejhorší bylo jednat s oběma partnery. Oscar a Wally už vyzkoušeli zralé pracovnice, ale starší dámy nedokázaly zvládnout ten tlak. Zkusili mladé dívky, ale vykoledovali si tím další žalobu za sexuální obtěžování, když Wally nedokázal dát pracky pryč od vnadných krasavic. (Dohodli se na mimosoudním vyrovnání ve výši padesát tisíc dolarů a jejich jména byla vláčena novinami.) Rochelle Gibsonová se náhodou objevila v kanceláři právě toho rána, kdy stávající sekretářka sekla s prací a rozzlobeně odešla. Telefony vyzváněly a oba partneři řvali, tak se přemístila na druhou stranu přepážky a uklidnila situaci. Pak uvařila konvici kávy. Druhého dne byla zpátky a třetího zas. Kralovala tam celých dalších osm let.

Oba její synové byli ve vězení. Jejich právníkem byl Wally, ale upřímně řečeno, ty dva nemohl zachránit nikdo. Už jako puberťáci zaměstnávali Wallyho sérií zatčení pro různé drogové delikty. Jako dealeři byli stále protřelejší a Wally je opakovaně varoval, že kráčejí vstříc vězení nebo smrti. Totéž oznámil i paní Gibsonové, která kluky nezvládala a často se modlila, aby se dostali do vězení. Po jedné policejní šťáře na jejich kokainovou síť oba vyfasovali deset let. Díky Wallyho pomoci, jinak by si odseděli dvacet. Hoši mu neprojevili nejmenší vděk. Paní Gibsonová mu v slzách děkovala. Navzdory všem problémům po ní Wally nikdy nechtěl poplatek za právní zastoupení obou výtečníků.

Za ty roky se paní Gibsonová naplakala ještě mnohokrát, a to vždycky ve Wallyho kanceláři za zamčenými dveřmi. Když to šlo, tak jí radil a pomáhal, ale hlavní roli sehrál jako posluchač. Wallyho život byl taky samé kotrmelce a karta se mohla rychle obrátit. Po nezdaru jeho posledních dvou manželství ho paní Gibsonová vyslechla a poskytla mu povzbuzení. Když začal pít, dívala se na věc střízlivě a nebála se mu postavit. I když se hádali denně, jejich šarvátky nikdy neměly dlouhého trvání a často posloužily jako ochranná hráz.

Ve firmě bývaly doby, kdy na sebe všichni tři vrčeli nebo se urazili jeden na druhého, obvykle šlo o peníze. Trh byl prostě přesycen, v ulicích se to právníky jen hemžilo.

Poslední, co firma potřebovala, byl další právník.

2

David Zinc vystoupil z nadzemky na stanici Quincey a podařilo se mu slézt ze schodů, které vedly na Wellsovu ulici, ale s nohama nebylo něco v pořádku. Těžkly a s každým schodem kráčely pomaleji. Zastavil se na rohu Wellsovy a Adamsovy a podíval se na své boty, jestli jsou příčinou toho nezvyklého pocitu ony. Nic. Měl kožené černé šněrovací polobotky, jaké nosili všichni právníci ve firmě, nosilo je i několik žen. Dýchal namáhavě, a i když bylo chladno, cítil v podpaží vlhký pot. Bylo mu jednatřicet, na infarkt tedy ještě brzo. Ano, posledních pět let byl hodně vyčerpaný, ale naučil se s tou únavou žít. Nebo si to aspoň myslel. Zabočil za roh a podíval se na Trust Tower, lesknoucí se falický monument tyčící se do třísetmetrové výšky, její vrcholek mizel v mracích a mlze. Jak se zastavil a vzhlédl, bušení srdce se zrychlilo a pocítil nevolnost. Spěchající chodci do něj vráželi. Přešel v hloučku Adamsovu a plahočil se dál.

Atrium Trust Tower bylo vysoké a otevřené, všude spousta mramoru a skla, nepochopitelná socha, která měla evokovat a poskytovat teplo, ale ve skutečnosti působila chladně a nepřátelsky, aspoň na Davida. Křižovalo se tu šest eskalátorů a unášelo unavené válečníky směrem vzhůru k jejich kójím a kancelářím. David se snažil, ale nohy ho k eskalátoru nezanesly. Posadil se místo toho vedle hromady velkých natřených balvanů a pokoušel se pochopit, co se to s ním děje. Lidé spěchali kolem, zachmuření, s prázdným pohledem, už byli ve stresu, i když hodiny toho ponurého rána ukazovaly teprve 7:30.

„Rupnutí“ určitě není správný lékařský termín. Odborníci užívají elegantnější název k označení okamžiku, kdy starostmi sužovaná osoba překročí hranici. Avšak to rupnutí je reálným okamžikem. Může k němu dojít ve zlomku vteřiny, je výsledkem nějaké hrozně traumatické události. Nebo je to poslední kapka, smutná kulminace tlaku, který narůstá a narůstá, až ho mozek a tělo musí uvolnit. Davidovo rupnutí byl ten druhý případ. Po pěti letech úmorné dřiny s kolegy, kteří se mu hnusili, se mu toho rána něco stalo, jak tam tak seděl u nabarvených balvanů a sledoval dobře oblečené zombie, kteří ujížděli vzhůru za dalším dnem zbytečné práce. Ruplo mu.

„Ahoj, Dave. Jedeš nahoru?“ řekl někdo. Byl to Al z antimonopolního.

Davidovi se podařilo vyloudit úsměv, přikývnout a něco zamumlat, pak vstal a z nějakého důvodu šel za Alem. Al stál na eskalátoru o schod výš a mluvil o tom, jak včera hráli Blackhawks. David přikyvoval, stoupali atriem. Pod ním a za ním byly desítky osamělců v tmavých pláštích, další stoupající mladí právníci, zamlklí a zasmušilí, připomínali spíš členy smutečního průvodu při nějakém zimním pohřbu. David s Alem se přidali k hloučku čekajícímu u jednoho z řady výtahů v prvním patře. Během čekání David naslouchal řečem o hokeji, ale hlava se mu točila a bylo mu zase špatně. Rychle nastoupili do výtahu a rameny se dotýkali těch mnoha ostatních. Ticho. Al mlčel. Nikdo nemluvil, nikdo se na nikoho nepodíval.

David si řekl: „Tak – tohle je moje poslední jízda tímhle výtahem. Přísahám.“

Výtah se kolébal a tiše hučel, pak se zastavil v osmdesátém patře, na území Rogana Rothberga. Tři právníci vystoupili, tři tváře, které už David viděl, ale neuměl k nim přiřadit jméno, což nebylo nic zvláštního, protože ve firmě pracovalo šest set právníků na podlažích sedmdesát krát sto metrů. Další dvě temné postavy vystoupily v osmdesátém čtvrtém patře. Oni stoupali dál a David se začal potit, pak zrychleně dýchat. Svou malou kancelář měl v devadesátém třetím, a jak se k němu blížili, srdce mu bušilo stále divočeji. Další zasmušilí vystoupili v devadesátém a devadesátém prvním a David se s každou zastávkou cítil slabší a slabší.

Ve výtahu zbyli už jen tři pasažéři – David, Al a mohutná žena, které potají přezdívali Kývalka. Výtah zastavil, ozvalo se příjemné cinknutí zvonku, dveře se tiše otevřely a Kývalka vystoupila. Al vystoupil. David se odmítal pohnout; ve skutečnosti se pohnout nemohl. Vteřiny míjely. Al se ohlédl a řekl: „Hej, Davide, už jsme tady. Pojď.“

David nereagoval, měl jen prázdný, nepřítomný pohled jako někdo z jiného světa. Dveře se začaly zavírat a Al do škvíry strčil aktovku. „Davide, je ti něco?“ zeptal se.

„Nic,“ zamumlal David a podařilo se mu pohnout se vpřed. Dveře se otevřely a výtah znovu zazvonil. David už byl venku, rozhlížel se nervózně kolem, jako by tu nikdy předtím nebyl. I když odtud odešel teprve před deseti hodinami.

„Jsi nějaký bledý,“ řekl Al.

Davidovi se točila hlava. Slyšel Alův hlas, ale nerozuměl, co říká. Kývalka byla o několik metrů dál, zmateně na ně civěla, jako by přihlížela autonehodě. Výtah znovu zazvonil, tentokrát jinak, a dveře se začaly zavírat. Al zase něco řekl, dokonce natáhl ruku, aby Davidovi pomohl. David se najednou prudce otočil a přinutil olověné nohy k životu. Skočil k výtahu a taktak do něj stihl znovu nastoupit, než se dveře zavřely. Zvenčí už slyšel jen Alův vyděšený výkřik.

Když výtah začal klesat, David Zinc se dal do hlasitého smíchu. Motolice a nevolnost zmizely. Ustoupil i tlak na hrudníku. Dokázal to! Opouští tu robotárnu Rogana Rothberga a loučí se s noční můrou. On, David Zinc, jeden z tisíců ubohých společníků a menšinových partnerů v té vysoké budově v centru Chicaga, on jediný a sám se toho ponurého rána odhodlal odejít. Posadil se na podlahu prázdného výtahu, se širokým úsměvem sledoval, jak se jasně červené digitální číslice snižují, a usilovně se snažil zvládnout své myšlenky. Lidé: 1) jeho žena, zanedbávaná manželka, která chtěla otěhotnět, ale bylo to těžké, protože její manžel byl příliš unavený, aby mohl provozovat nějaký sex, 2) jeho otec, význačný soudce, to hlavně on jej přinutil jít na práva, a ne tak ledajaká, ale rovnou na Harvard, protože tam sám chodil, 3) jeho dědeček, rodinný tyran, který v Kansas City od píky vybudoval megafirmu a pořád v ní ještě ve věku osmdesáti dvou let deset hodin denně pracoval, a 4) Roy Barton, jeho nadřízený partner, jeho šéf, pomatený debil, který celé dny řval a nadával a byl to nejspíš ten nejhorší člověk, jakého kdy David Zinc poznal. Když pomyslel na Roye Bartona, znovu se rozesmál.

Výtah zastavil v osmdesátém patře a vešly do něj dvě sekretářky. Na okamžik se zarazily, když uviděly, že David sedí v rohu na zemi, aktovku vedle sebe. Opatrně překročily jeho natažené nohy a čekaly, až se dveře výtahu zavřou. „Jste v pořádku?“ zeptala se pak jedna z nich. „Jsem,“ odpověděl David.

„A vy?“

Žádná odpověď. Sekretářky stály během krátké jízdy ztuhle a potichu a v sedmdesátém sedmém spěchaly z výtahu ven. Když David znovu osaměl, zmocnily se ho najednou obavy. Co když na něj někoho pošlou? Al šel nepochybně hned za Royem Bartonem a řekl mu, že se Zinc sesypal. Co Barton udělá? Na deset byla naplánovaná důležitá schůzka s jedním rozhněvaným klientem, s jedním důležitým výkonným ředitelem. Jak Davida napadlo, když pak později o všem uvažoval, byla tahle otevřená konfrontace poslední kapkou, která spustila to rupnutí. Roy Barton nebyl jen neomalený hňup, ale taky zbabělec. Potřeboval se schovat za Davida Zinca a ostatní, až tam výkonný ředitel vkráčí s dlouhým seznamem odůvodněných stížností.

Roy by na něj mohl poslat ochranku. Ochranka byla obvyklá skupina postarších vrátných, ale taky domácí oddíl špionů, kteří měnili zámky, natáčeli všechno na kameru, pohybovali se v zákulisí a zapojovali se do jakýchkoli tajných praktik, které měly udržovat právníky v lati. David vyskočil na nohy, popadl aktovku a netrpělivě hleděl na blikající čísla pater. Výtah se lehce zachvěl, když projel střední částí Trust Tower. Když zastavil, David vystoupil a vrhl se k eskalátorům, stále plným posmutnělci tiše směřujícími vzhůru. Eskalátory jedoucí dolů byly prázdné a David po jednom seběhl. Někdo na něj křikl: „Hej, Davide, kam běžíš?“ David se usmál a zamával tím směrem, jako že je všechno v pořádku. Rychle prošel kolem natřených balvanů a bizarní sochy a lehkým krokem vyšel skleněnými dveřmi. Byl venku a ulice, která se mu před nedlouhou chvílí zdála tak vlhká a ponurá, jej ovanula vzduchem slibujícím nový začátek.

Zhluboka se nadechl a rozhlédl se. Nesmí se zastavit. Vykročil po ulici LaSalle, rychle, bál se ohlédnout. Nesmíš vypadat podezřele. Uklidni se. Tohle je jeden z nejdůležitějších dnů v tvém životě, říkal si, tak to nezvorej. Domů jít nemohl, na tento střet připraven nebyl. Nemohl se procházet po ulicích, protože by narazil na někoho známého. Kam by se mohl na chvilku schovat, všechno si promyslet, vyčistit si hlavu, udělat plán? Podíval se na hodinky, 7:51, ideální čas na snídani. V postranní ulici zahlédl červenozeleně blikající neon s nápisem U Abnera, a když k němu mířil, nevěděl, jestli je to nějaký bufet nebo bar. U dveří se ohlédl a ujistil se, že nemá v patách ochranku. Pak vešel do teplého, tmavého lokálu U Abnera.

Byl to bar. Boxy vpravo byly prázdné. Židle na stolech čekaly, až někdo umyje podlahu. Abner stál za dlouhým naleštěným barovým pultem a culil se, jako by chtěl říct: „Co ty tu děláš?“

„Máte otevřeno?“ zeptal se David.

„Byly snad dveře zamčené?“ odsekl Abner pohotově. Měl na sobě bílou zástěru a leštil pivní půllitr. Silná předloktí měl porostlá hustými chlupy, a i když mu tak nevybíravě odsekl, jeho tvář působila dojmem ostříleného barmana, který už vyslechl spoustu lidských příběhů.

„Myslím, že ne.“ David pomalu došel k baru, podíval se doprava a na konci barového pultu uviděl nějakého muže, který očividně odpadl, i když pořád držel skleničku.

David si sundal popelavě šedý plášť a pověsil jej na opěradlo barové stoličky. Posadil se, přelétl pohledem řadu vyrovnaných lahví před sebou, které se odrážely v zrcadlech, pípách a desítkách vyleštěných a vzorně srovnaných sklenic. Když se pohodlně usadil, zeptal se Abnera: „Co mi doporučíte před osmou?“

Abner se ohlédl na muže spícího na naleštěném dřevě barového pultu. „Co třeba kávu?“

„Tu jsem už měl. Podáváte snídani?“

„Jo, jmenuje se Bloody Mary.“

„Tak si jednu dám.“

Rochelle Gibsonová bydlela v sociálním bytě s matkou, jednou ze svých dcer, dvěma vnoučaty a proměnlivou skupinou neteří a synovců. Občas se objevil i nějaký bratranec či sestřenice, kteří potřebovali střechu nad hlavou. Před domácím chaosem často uprchla do práce, ačkoli to tam někdy bývalo horší než doma. Do kanceláře přicházela tak kolem půl osmé, odemkla ji, zanesla dovnitř oboje noviny, které ležely u dveří, rozsvítila, nastavila termostat topení, uvařila kávu a obstarala HS, firemního psa. Přitom si pobrukovala nebo zpívala. Nikdy by to ani jednomu z šéfů nepřiznala, ale byla docela pyšná, že je sekretářkou, třebaže v takovém podniku, jako je Finley & Figg. Kdykoli se jí někdo ptal na její zaměstnání, pohotově odpovídala, že je „právní sekretářkou“. Ne nějakou obyčejnou, ale právní. Chybějící vzdělání dohnala zkušenostmi. Po osmi letech praxe v rušné ulici se naučila o právu hodně, ještě víc však o právnících.

HS byl voříšek, který žil v kanceláři, protože si ho nikdo nechtěl vzít domů. Patřil stejným dílem všem třem – Rochelle, Oscarovi i Wallymu – ačkoli starost o něj zůstala vždycky na Rochelle. Byl to uprchlík, který si už před lety vybral F & F za svůj domov. Přes den spal ve svém pelíšku vedle Rochelle, v noci bloumal po kanceláři a hlídal. Byl to docela ucházející hlídač, jehož štěkot už nejednou zahnal zloděje, vandaly a dokonce i několik rozparáděných klientů.

Rochelle ho nakrmila a dala mu do misky vodu. V kuchyňce vyndala z malé ledničky kelímek jahodového jogurtu. Když byla káva uvařená, nalila si šálek a urovnala si věci na stole, který udržovala ve vzorném pořádku. Byl ze skla a chromu, masivní, byla to první věc, které si klienti všimli, sotva do kanceláře vstoupili. Oscar míval svou kancelář docela uklizenou, ale u Wallyho to vypadalo jako na veřejné skládce. Ti dva se v nich však mohli jednoduše zavřít, kdežto na Rochellinu úřadovnu bylo při vstupu hned vidět.

Rozložila noviny Sun-Times a začetla se do titulní stránky. Četla pomalu, popíjela kávu, jedla jogurt a HS za ní chrápal. Rochelle milovala tu chvilku klidu, která jí byla takhle časně ráno dopřána. Zanedlouho se rozdrnčí telefony, dorazí oba právníci, a když budou mít štěstí, dostaví se i klienti na sjednané schůzky, někteří i bez předchozí domluvy.

Oscar Finley odcházel z domu každé ráno už v sedm, aby měl pokoj od své ženy. Ale málokdy se v kanceláři objevil před devátou. Dvě hodiny brouzdal po městě, zastavil se na jedné policejní služebně, kde jeden z jeho bratranců zpracovával hlášení o dopravních nehodách, zašel pozdravit řidiče odtahových vozidel a poptat se po nejčerstvějších vracích, dal si kávu s majitelem dvou pohřebních ústavů té nejpodřadnější kategorie, donesl koblihy na požární stanici a poklábosil s řidiči sanitek, občas obešel své nejoblíbenější nemocnice, prošel se po přeplněných chodbách a zkušeným zrakem přehlížel pacienty, kteří utrpěli nějaká zranění kvůli nedbalosti jiných.

Oscar přišel v devět. S Wallym, jehož život nebyl zdaleka tak uspořádaný. U něj člověk nikdy nevěděl. Někdy se přihnal do kanceláře už o půl osmé, nadopovaný kofeinem a Red Bullem a odhodlaný podat žalobu na kohokoli, kdo mu zkřížil cestu, jindy se dovlekl až kolem jedenácté, ještě v kocovině, oči měl opuchlé a co nejrychleji zmizel ve své kanceláři.

Toho důležitého dne však Wally dorazil před osmou, s úsměvem na tváři a rozjasněným pohledem. „Dobré ráno, paní Gibsonová,“ pozdravil ji a znělo to srdečně.

„Dobré ráno, pane Figgu,“ odpověděla v podobném duchu. Atmosféra ve firmě byla vždycky napjatá, hádky na spadnutí. Slova se volila pečlivě a byla i pečlivě filtrována. Obyčejný ranní pozdrav podléhal důkladnému zvážení, protože mohl být spouštěčem nějakého útoku. I oslovení „pane“ nebo „paní“ mělo svou dějinnou váhu. Když byla Rochelle ještě klientkou, Wally udělal tu chybu, že ji oslovil „děvče“. Řekl něco jako:

„Podívejte se, děvče, udělám v té věci to nejlepší, co bude v mých silách.“ Nemyslel to nijak zle a její přehnaná reakce byla zbytečná, ale od té doby trvala na tom, aby ji oslovovali „paní Gibsonová“.

Trochu ji podráždilo, že ji teď vytrhl ze samoty. Wally promluvil na HS a pohladil ho po hlavě. Zamířil ke konvici s kávou a zeptal se: „Co píšou?“

„Nic,“ odpověděla stručně, protože neměla chuť diskutovat o zprávách.

„To mě nepřekvapuje,“ odpověděl. Byla to první ťafka dnešního dne. Ona čte Sun-Times. Wally čte Tribune. Oba považovali vkus toho druhého, pokud šlo o zprávy, za poněkud pokleslý.

Další popíchnutí následovalo za okamžik. Wally se po chvilce znovu vynořil ze své kanceláře. „Kdo vařil to kafe?“ zeptal se.

Ignorovala tu otázku.

„Trochu řidina, nemyslíte?“

Zvolna otočila stránku, ujedla trochu jogurtu.

Wally hlasitě usrkl, pleskl se přes rty a zašklebil se, jako by pil ocet, pak si vzal svoje noviny a posadil se ke stolu. Než Oscar získal v jedné soudní při tenhle dům, předchozí majitel vyboural příčky blízko vchodu a vytvořil tak prostornou vstupní halu. Rochelle okupovala jednu její část, hned u dveří, o pár metrů dál stály židle pro čekající klienty a dlouhý stůl, který kdysi asi sloužil jako jídelní. V kanceláři se pak u něj četly noviny, pila káva a dokonce přijímaly zálohy. Wally u něj rád prodléval, protože měl v kanceláři takový chlívek.

Teď otevřel rázně noviny, snažil se u toho nadělat co nejvíc rámusu. Rochelle si ho nevšímala a tiše si dál pobrukovala nějakou písničku.

Uběhlo několik minut, pak zazvonil telefon. Zdálo se, že ho paní Gibsonová neslyší. Zazvonil znovu. Po třetím zazvonění Wally sklopil noviny a zeptal se: „Nechcete to vzít, paní Gibsonová?“

„Ne,“ odpověděla úsečně. Telefon zazvonil počtvrté.

„A proč ne?“ naléhal.

Nevšímala si ho. Po pátém zazvonění Wally odhodil noviny, vyskočil a zamířil k telefonu na zdi vedle kopírky. „Na vašem místě bych to nezvedala,“ utrousila paní Gibsonová.

Zarazil se. „A proč?“

„Je to někdo, kdo se domáhá placení účtů.“

„Jak to víte?“ Wally se pozorněji podíval na telefon. Na displeji stálo „NEZNÁMÉ ČÍSLO“.

„Já to aspoň tak dělám. Volá touto dobou každý týden.“ Telefon umlkl a Wally se vrátil ke stolu ke svým novinám.

Schoval se za ně a vrtalo mu hlavou, který účet nezaplatili a který dodavatel je už tak naštvaný, že se opovažuje volat do kanceláře a ždímat z právníků peníze. Rochelle to samozřejmě ví, protože vede účetnictví a ví skoro všechno, ale nechtěl se jí ptát. Kdyby se jí zeptal, okamžitě by se začali hádat kvůli účtům a nezaplaceným poplatkům a kvůli nedostatku peněz celkově, což by mohlo vyústit v plamennou slovní potyčku ohledně běžných postupů firmy, její budoucnosti a chyb, které dělají její společníci.

Ani jeden z nich o to nestál.

Abner byl na své Bloody Mary velice pyšný. Přesně odměřoval dávky rajčatové šťávy, vodky, ředkvičky, citronu, limetky, worcesterové omáčky, tabaska a soli. Vždycky do toho přidal dvě olivy a kousek řapíkatého celeru.

David si už dlouho nepochutnal na takové snídani. Po dvou Abnerových porcích této lahůdky, kterou rychle slupl, se začal přihlouple usmívat a byl pyšný na to, že se dokázal na všechno vykašlat. Opilec na druhém konci barového pultu hlasitě chrápal. Kromě nich dvou tu nebyli žádní další zákazníci. Abner byl správný podnikatel, myl a leštil sklenice na míchané nápoje, kontroloval stav alkoholických nápojů a pohrával si s pípami. Přitom se vyjadřoval k různým tématům.

Davidovi zazvonil mobil. Byla to jeho sekretářka Lana.

„Ach bože,“ povzdechl si.

„Kdo to je?“

„Volají mi z kanceláře.“

„Člověk snad má právo na snídani, ne?“

David se znovu usmál a řekl do telefonu: „Haló?“

„Davide, kde jsi? Je půl deváté!“ ozvala se Lana.

„Já mám hodinky, zlatíčko. Právě snídám.“

„Jsi v pořádku? Slyšela jsem, že jsi skočil zpátky do výtahu. Že ses tam doslova vrhl.“

„To jsou jen fámy, někdo to zveličil.“

„Dobře. V kolik přijdeš? Už volal Roy Barton.“

„Nech mě dosnídat, ano?“

„Jistě. Jen se ozvi.“

David odložil mobil, důkladně potáhl brčkem a oznámil:

„Dám si ještě jednu.“ Abner se zamračil a řekl: „Možná byste neměl tak spěchat.“

„Vždyť nespěchám.“

„No dobrá.“ Abner vzal čistou sklenici a začal míchat koktejl. „Jestli jsem to dobře pochopil, tak dnes už nemáte v plánu jít do kanceláře.“

„Ne. Sekl jsem s tím. Odcházím.“

„Kde jste pracoval?“

„Jako právník u Rogana Rothberga. Znáte to?“

„Slyšel jsem o nich. Je to velká firma, ne?“

„Šest set právníků jen tady v Chicagu. Po světě je jich několik tisíc. Momentálně jsou třetí největší firmou co do počtu zaměstnanců. Na pátém místě, pokud jde o délku pracovní doby, na čtvrtém v zisku pro partnery, na druhém, co se týče výše výplat, a na prvním v přepočtu idiotů na metr čtvereční.“

„Promiňte, že se do toho pletu.“

David zvedl telefon a zeptal se: „Vidíte ten telefon?“

„Myslíte, že jsem slepý?“

„Tahle věc posledních pět let ovládala můj život. Bez ní se nesmíte nikam hnout. Firemní politika. Pořád mít telefon u sebe. Pronásledoval mě při večeřích v restauraci. Nedovolil mi se v klidu osprchovat. Budil mě v noci. Jednou mě vyrušil i při milování s manželkou, kterou zanedbávám kvůli práci. Loni v létě jsem byl se dvěma spolužáky z vysoké na baseballovém zápase, hráli Cubs, my měli parádní místa, druhá směna šla do finiše a tenhle krám začal vibrovat. Volal Roy Barton. Už jsem vám o něm říkal?“

„Ještě ne.“

„Můj šéf, zákeřný hajzlík. Je mu čtyřicet, pokřivené ego. Fakt dáreček pro právnickou firmu. Vydělává ročně miliony, ale pořád mu to nestačí. Dře patnáct hodin denně, sedm dní v týdnu, protože u Rogana Rothberga všichni úspěšní lidi pracují bez přestávky. A Roy si o sobě myslí, že je úspěšný člověk.“

„Příjemný člověk, ne?“

„Nenávidím ho. Už ho nikdy nehodlám vidět.“

Abner mu přes pult přisunul Bloody Mary se slovy: „Vypadá to, že jsi na správné cestě, kamaráde. Na zdraví.“

3

Telefon zazvonil znovu a Rochelle se rozhodla, že ho zvedne. „Právnická kancelář Finley & Figg,“ ohlásila se profesionálně. Wally od novin nevzhlédl. Chvilku poslouchala a pak řekla: „Lituji, ale transakce s nemovitostmi neděláme.“

Když tady Rochelle před osmi lety zaujala svou pozici, firma se transakcemi s nemovitostmi zabývala. Rochelle však brzy zjistila, že tento druh práce nepřináší žádné velké peníze a z velké části leží na ní, aniž by se samotní právníci nějak zvlášť namáhali. Po krátkém uvažování se rozhodla, že nemovitosti nemá ráda. Protože měla na starosti telefonáty, přestala hovory týkající se této činnosti přijímat a firma Finley & Figg přišla o jednu oblast svého podnikání. Oscar zuřil a hrozil jí vyhazovem, ale zklidnil se, když se zmínila, že je bude žalovat za právní pochybení. Wally vyhlásil příměří, ale napjatá atmosféra trvala několik týdnů.

Poté, co začala filtrovat telefonáty, odzvonilo ještě dalším specialitám, kterými se před jejím příchodem kancelář zabývala. Kriminální práce se stala minulostí, Rochelle ji neměla ráda, protože neměla ráda ty klienty. Řízení pod vlivem alkoholu bylo v pořádku, protože takových případů bylo hodně, byly dobře placené, a navíc nevyžadovaly z její strany téměř žádnou účast. Bankroty ji otravovaly ze stejného důvodu jako nemovitosti – poplatky byly mizerné a sekretářka se s tím hrozně nadřela. Během let se Rochelle podařilo činnost firmy řádně zjednodušit, a pořád s tím byly problémy. Oscar zastával teorii, kvůli které byl třicet let švorc a která spočívala v tom, že firma by měla přijmout každého zákazníka, který vejde do dveří, vytvořit si širokou síť klientů a pak se probírat tím haraburdím a doufat, že se mezi ním najde nějaký dobrý případ týkající se újmy na zdraví. Wally s tím nesouhlasil. Chtěl pořádný úlovek. I když se musel otravovat s nejrůznějšími nudnými právnickými úkony, kterých měl až nad hlavu, pořád snil o tom, jak narazí na zlatou žílu.

„Dobrá práce,“ řekl, když zavěsila. „Reality jsem nikdy neměl rád.“

Poznámku ignorovala a vrátila se k novinám. HS začal tiše vrčet. Pohlédla na něj, stál ve svém malém pelechu, větřil se zvednutým čenichem, ocas měl natažený a špičatý, oči přivřené soustředěním. Vrčení sílilo, pak se ozvalo vzdálené houkání sanitky a narušilo jejich ponuré ráno. Wallyho tento zvuk nikdy nepřestal vzrušovat, na pár vteřin úplně ztuhl a snažil se jej zkušeně analyzovat. Policie, hasiči nebo sanitka? To byla vždycky první otázka a Wally na ni dokázal bleskově odpovědět. Hasičské nebo policejní sirény pro něj nic neznamenaly a hned si jich přestal všímat, ale houkání sanitky mu pokaždé zrychlilo tep.

„Sanitka,“ řekl, odložil noviny na stůl, vstal a nonšalantně zamířil ke dveřím. Rochelle také vstala, přešla k oknu, odhrnula žaluzie a podívala se ven. HS pořád vrčel, a když Wally otevřel dveře a vyšel na schody, pes ho následoval. Na protější straně ulice vyšel ze své firmičky Vince Gholston a s nadějí pohlížel směrem ke křižovatce Beech Street a Osmatřicáté ulice. Když uviděl Wallyho, ukázal mu vztyčený prostředníček a Wally mu to rychle oplatil.

Sanitka se s ječením hnala Beech Street, kličkovala mezi ostatními vozidly, vztekle troubila a byla zdrojem většího zmatku a nebezpečí než to, co na ni čekalo. Wally ji sledoval, dokud nezmizela z dohledu, a pak zašel dovnitř.

Pokračovali ve čtení novin bez jakéhokoli dalšího vyrušení – žádné houkačky, žádné telefonáty od nadějných klientů nebo vymahačů účtů. V devět se otevřely dveře a vešel většinový společník. Oscar měl na sobě jako obvykle dlouhý tmavý plášť a nesl naditou aktovku z černé kůže, jako by celou noc pracoval. Měl také svůj deštník, jako vždycky, bez ohledu na předpověď počasí. Oscar měl daleko k věhlasným a špičkovým právníkům, ale aspoň vypadal trochu jako oni. Nosil tmavé pláště, tmavé obleky, bílé košile a hedvábné kravaty. To mu kupovala manželka a trvala na tom, aby se náležitě oblékal. Wally na sebe naopak navlékl, cokoli mu přišlo pod ruku.

„Dobrý den,“ houkl Oscar nevrle směrem ke stolu paní Gibsonové.

„Dobré ráno,“ odpověděla.

„Je něco v novinách?“ Oscar se nezajímal o sportovní výsledky nebo povodně, ani o ekonomiku nebo nejnovější události na Středním východě.

„V Palos Heights rozdrtil vysokozdvižný vozík řidiče,“ odpověděla paní Gibsonová briskně. Byla to součást jejich ranního rituálu. Kdyby po jeho příchodu nepřispěchala se zprávou o nějaké nehodě, kterou by mu prosvětlila ráno, jeho rozmrzelá nálada by se jen zhoršila.

„To se mi líbí,“ odpověděl. „Je mrtvý?“

„Ještě ne.“

„Tím líp. Spousta bolesti a utrpení. Poznamenejte to. Později to prověřím.“

Paní Gibsonová přikývla, jako by se ten nebožák doopravdy přihlásil jako jejich nový klient. Samozřejmě, že to tak nebylo. Ani nebude. Finley & Figg se málokdy dostali na místo neštěstí jako první. Bylo jasné, že řidičovu ženu už pronásleduje houf agresivnějších právníků, o některých se vědělo, že nabízejí peníze nebo jiné výhody, aby postiženou rodinu ulovili.

Oscar povzbuzený touto dobrou zprávou došel ke stolu a řekl: „Dobrý den.“

„Dobrý, Oscare,“ odpověděl Wally.

„Jsou tam nějaká úmrtní oznámení od našich klientů?“

„Tak daleko jsem ještě nedočetl.“

„Tím bys právě měl vždycky začít.“

„Díky, Oscare. Ještě nějaké tipy ohledně čtení novin?“

Oscar už byl na odchodu. Ještě se přes rameno ohlédl po paní Gibsonové a zeptal se: „Co mám na dnešek v kalendáři?“

„Jako obvykle. Rozvody a opilce.“

„Rozvody a opilce,“ mumlal si Oscar pro sebe, když vstupoval do své kanceláře. „Potřebuju dobrou bouračku.“ Pověsil si kabát na věšák na dveřích, deštník uložil do držáku u stolu a začal vyndávat věci z aktovky. Wally byl za chvíli u něj, v rukou rozevřené noviny. „Říká ti něco jméno Chester Marino?“ zeptal se. „Nekrolog. Věk padesát sedm, manželka, děti, vnoučata, příčina smrti neuvedena.“

Oscar se poškrábal v krátce střižených šedivých vlasech a řekl: „Možná. Mohla by tam být poslední vůle a testament.“

„Leží u Van Easela & synové. Vystavení zesnulého dnes večer, obřad zítra. Omrknu to a zjistím co a jak. Jestli je jeden z našich, chceš mu poslat květiny?“

„Dokud nebudeš znát rozsah jeho pozůstalosti, tak ne.“

„Dobrá připomínka.“ Wally pořád držel noviny. „Ta věc s tasery se vymkla kontrole. Poldové v Joliet jsou obvinění z toho, že zmlátili sedmdesátiletého dědka, který šel do Walmartu koupit Sudafed pro nemocné vnouče. Lékárník se domníval, že si z toho děda vyrábí drogy, tak na něj jako poctivý občan zavolal policajty. Ukazuje se, že si poldové obstarali zbrusu nové tasery a pět těch šašků zastavilo toho dědu na parkovišti a zmalovali ho. Je v kritickém stavu.“

„Takže se zase dáme do záležitostí s tasery, že, Wally?“

„To si piš, že jo. Jsou to dobré případy, Oscare. Musíme jich pár získat.“

Oscar se posadil a vzdychl. „Takže tento týden tasery. Minulý týden to byly vyrážky z plínek – velké plány žalovat výrobce pampersek, protože pár tisíc mimin dostalo vyrážku. Minulý měsíc to byl čínský sádrokarton.“

„Za skupinovou žalobu už zaplatili miliardu babek.“

„Jo, ale my jsme neviděli ani cent.“

„O tom chci právě mluvit, Oscare. Musíme se začít vážně zabývat těmi skupinovými žalobami. Právě tam jsou peníze. Firmy, které vydělávají miliardy dolarů, platí milionové honoráře.“

Dveře byly otevřené a Rochelle poslouchala každé slovo, i když se jednalo o rozhovor, který tu zdaleka neslyšela poprvé.

Wally mluvil hlasitěji. „Seženeme si pár takových případů, pak se spojíme se specialisty na skupinové žaloby, něco jim přenecháme, pak se s nimi svezeme, až to vyřeší, a dostaneme balík. Jsou to lehce vydělané prachy, Oscare.“

„Plínková vyrážka?“

„No dobře, to nevyšlo. Ale tahle záležitost s taserem je zlatý důl.“

„Další zlatý důl, Wally?“

„Jo, já to prověřím.“

„To udělej.“

Opilec u baru se trochu probral. Zvedl hlavu, pootevřel oči a Abner mu naléval kávu a pořád klábosil, to vše jen proto, aby toho chlápka přesvědčil, že už je načase odejít. Nějaký výrostek s koštětem zametal podlahu a urovnával židle a stoly.

David s mozkem obaleným vodkou hleděl do zrcadla a marně se snažil podívat se na svou situaci ze všech úhlů. Chvíli byl plný nadšení a pýchy, že odvážně unikl z pochodu smrti u Rogana Rothberga. Pak zase dostal strach o svou ženu, rodinu, budoucnost. Ale pití mu dodávalo kuráž, tak se rozhodl, že v tom bude pokračovat.

Jeho mobil znovu zavibroval. Byla to Lana z kanceláře.

„Haló,“ ohlásil se tiše.

„Davide, kde jsi?“

„Zrovna dojídám snídani, víš?“

„Davide, nezdá se mi to. Jsi v pořádku?“

„Jistě. Jistě.“

Krátká odmlka, pak: „Ty něco popíjíš?“

„Samozřejmě že ne. Je teprve půl desáté.“

„Dobrá, jak myslíš. Podívej, Roy Barton právě odešel a příšerně zuří. Ještě nikdy jsem ho neslyšela tak nadávat. A taky děsně vyhrožoval.“

„Řekni mu, ať mi políbí prdel.“

„Prosím?“

„Slyšela jsi dobře. Řekni Royovi, ať mi políbí prdel.“

„Přestáváš to zvládat, Davide. Sesypal ses. Nedivím se. Viděla jsem, jak to přichází. Věděla jsem to.“

„Nic mi není.“

„Nejsi v pořádku. Jsi opilý a sesypal ses.“

„No dobrá, možná jsem opilý, ale –“

„Myslím, že zase slyším Roye Bartona. Co mu mám říct?“

„Ať mi políbí prdel.“

„Tak proč mu to neřekneš sám, Davide? Telefon máš. Zavolej mu.“ S těmi slovy zavěsila.

Abner okouněl opodál, chtěl z rozhovoru něco zachytit. Znovu přeleštil pult, už potřetí od té doby, co si David přesedl k baru.

„Volali z kanceláře,“ řekl barmanovi na vysvětlenou a ten se zamračil, jako by to byla špatná zpráva. „Ten už zmíněný Roy Barton se po mně shání a zuří. Chtěl bych teď být mouchou na stěně. Doufám, že ho klepne.“

Abner přišel blíž. „Poslyšte, jak se jmenujete?“

„David Zinc.“

„Těší mě. Podívejte se, Davide, zrovna dorazil kuchař. Nechcete něco k jídlu? Možná něco mastného? Hranolky, smažené cibulové kroužky, pořádný hamburger?“

„Dám si dvojitou porci kroužků a velkou láhev kečupu.“

„To je ono.“ Abner zmizel. David dopil poslední Bloody Mary a odebral se na záchod. Když se vrátil, usedl zpátky na své místo a podíval se na hodinky – 9:28. Čekal na cibulové kroužky. Už cítil, jak se v kuchyni smaží, slyšel prskání oleje. Opilec na konci pultu po jeho pravici polykal doušky kávy a snažil se udržet oči otevřené. Výrostek pořád zametal a rovnal nábytek.

Na pultě zavibroval mobil. Volala jeho žena. David se nenamáhal telefon zvednout. Když přestal vibrovat, počkal a pak vytočil hlasovou schránku. Helen se po něm podle očekávání sháněla. „Davide, už dvakrát volali z kanceláře. Kde jsi? Co děláš? Všichni o tebe mají strach. Jsi v pořádku? Zavolej mi co nejdřív.“

Helen byla doktorandkou na Severozápadní, a když ji ve tři čtvrtě na sedm ráno dával pusu na rozloučenou, byla ještě zachumlaná v posteli. Když předešlého večera dorazil v 22:05 domů, povečeřeli u televize zbytek lasaní a on pak usnul na gauči. Helen byla o dva roky starší a chtěla otěhotnět, což se zdálo stále méně pravděpodobné, vzhledem k věčné únavě jejího manžela. Mezitím si dodělávala doktorát z dějin umění, ale nijak na to nespěchala.

Tiché pípnutí, pak textová zpráva zase od ní. „Kde jsi? Jsi v pořádku? Prosím.“

Nechtěl s ní teď několik hodin mluvit. Nutila by ho, aby se přiznal, že se zhroutil, a naléhala by na něj, aby vyhledal odbornou pomoc. Její otec byl cvokař, matka pracovala v manželské poradně a celá rodina byla přesvědčená, že se všechny životní problémy a záhady dají vyřešit pár hodinami terapie. Zároveň však nemohl snést pomyšlení, že se Helen třese strachy, co s ním je.

Poslal jí zprávu: „Nic mi není. Musel jsem na chvíli odejít z kanceláře. Budu v pořádku. Nedělej si starosti.“

Odpověděla: „Kde jsi?“

Už dorazily cibulové kroužky, obrovská hromada zlatohnědých koleček v těstíčku nasáklém olejem, ještě horké z pánve. Abner je postavil před Davida. „Ty jsou nejlepší. Co takhle sklenici vody?“

„Uvažoval jsem o velkém pivu.“

„Hned to bude.“ Abner vzal půllitr a přistoupil k pípě.

„Manželka se po mně shání,“ řekl David. „Máte manželku?“

„Radši se neptejte.“

„Promiňte. Ona je fajn, chce rodinu a tak, ale zdá se, že se nám to nějak nedaří. Loni jsem odpracoval čtyři tisíce hodin, věřil byste tomu? Čtyři tisíce hodin. Obvykle začínám v sedm ráno a vracím se v deset večer. To je běžný pracovní den, ale není nic neobvyklého, když pracuju přes půlnoc. Takže když dorazím domů, jsem vyřízený. Myslím, že jsme spolu spali tak jednou za měsíc. Těžko tomu věřit. Mně je jedenatřicet. Jí třiatřicet. Oba jsme v těch nejlepších letech a chceme mít dítě a tady ten velký kluk nevydrží být vzhůru.“ Otevřel láhev kečupu a asi třetinu z ní vyplácal na kroužky. Abner před něj postavil orosený půllitr ležáku.

„Aspoň vyděláte spoustu prachů,“ řekl Abner.

David oloupal kroužek cibule, namočil ho do kečupu a nacpal si ho do pusy. „Ale to jistě, platí mi dobře. Proč bych se nechal tak zneužívat, kdyby neplatili?“ David se rozhlédl a ujistil se, že nikdo neposlouchá. Nikdo tam nebyl. Ztišil hlas a spolkl kroužek, pak řekl: „Jsem společníkem firmy, pracuju tam pět let, loni jsem vydělal tři sta tisíc hrubého. To je spousta peněz, a protože je nemám čas utrácet, hromadí se v bance. Ale spočítejte si to. Odpracoval jsem čtyři tisíce hodin, zaplaceno jsem dostal tři tisíce. Tři tisíce hodin, extra třída ve firmě. Ten zbytek se nějak ztratil ve firemních aktivitách a veřejně prospěšné práci. Posloucháte mě, Abnere? Vypadá to, že se nudíte.“

„Poslouchám vás. Já jsem dřív sloužil právníkům. Vím, jak jsou tupí.“

David se zhluboka napil a otřel si rty. „Dík za upřímnost.“

„Jen dělám svou práci.“

„Firma oceňuje můj čas pěti stovkami na hodinu. Krát tři tisíce. To je jedna celá pět milionu pro drahého starouše Rogana Rothberga. A mně platí ubohých tři sta tisíc. Znásobte si to pěti sty společníky, kteří dělají přibližně totéž co já, a pochopíte, proč jsou školy práv nabité chytrými mladými studenty, kteří si myslí, že chtějí pracovat ve velké právnické firmě a stát se jejími společníky a zbohatnout. Nudíte se, Abnere?“

„Je to úžasné.“

„Nechcete kroužek?“

„Ne, díky.“

David si nacpal další velký kroužek do vyprahlých úst a pak jej spláchl půl sklenicí piva. Na konci baru se ozval tupý úder. Opilec znovu podlehl. Hlava mu spadla na pult.

„Kdo je ten chlápek?“ zeptal se David.

„Jmenuje se Eddie. Půlka tohoto podniku patří jeho bratrovi, takže tu nasává zadarmo. Mám ho už po krk.“ Abner poodešel a promluvil na Eddieho, ale ten nereagoval. Abner sklidil hrnek od kávy a utřel pult kolem Eddieho. Pak se pomalu vrátil k Davidovi.

„Takže vy odcházíte od tři sta tisíc,“ řekl pomalu. „A jaký máte plán?“

David se rozesmál až moc nahlas. „Plán? Tak daleko jsem se ještě nedostal. Přede dvěma hodinami jsem napochodoval do práce jako vždycky, teď jsem se zcvoknul.“ Další lok. „Mám v plánu, Abnere, tady dlouho sedět a rozebrat své zcvoknutí. Pomůžete mi?“

„Je to moje práce.“

„Účet zaplatím.“

„Dohodnuto.“

„Tak ještě jedno pivo, prosím.“

4

Rochelle Gibsonová si asi hodinu četla noviny, jedla jogurt a vychutnávala si kávu, pak se neochotně pustila do práce. Jejím prvním úkolem bylo zkontrolovat, jestli je v kartotéce klientů registrován nějaký Chester Marino, který momentálně pokojně odpočíval v bronzové rakvi za skromnou cenu v pohřebním ústavu Van Easel & synové. Oscar měl pravdu. Jejich firma připravila jeho poslední vůli a závěť už před šesti lety. Našla ve skladě vedle kuchyňky tenkou složku a odnesla ji Wallymu, který byl horlivě zabraný do práce uprostřed nepořádku na svém stole.

Kancelář Wallise T. Figga, advokáta a právního poradce, byla kdysi – ještě v původním domě – ložnicí, ale v průběhu let, kdy dům prošel rekonstrukcí, se její obytná plocha trochu zvětšila. Nepřipomínala už ložnici ani v nejmenším, ale taky se nijak nepodobala kanceláři. Prostor u dveří měřil na šířku asi tři a půl metru, a když jste zahnuli za roh doprava, ocitli jste se v prostornější části místnosti, kde Wally pracoval za napodobeninou modernistického stolu z 50. let, který ukořistil v nějakém výprodeji za babku. Stůl byl zarovnán stohy papírových složek, popsaných linkovaných papírů a bezpočtem lístečků s telefonickými vzkazy a v každém nezasvěceném člověku, včetně případného klienta, budil dojem, že muž, který za ním sedí, má plné ruce práce, že snad je dokonce i důležitý.

Paní Gibsonová jako vždy pomalu proplula mezi hromadami tlustých právnických knih a starých složek, které jí bránily v cestě a dávala pozor, aby je neshodila. Podala mu složku a řekla: „Dělali jsme poslední vůli pro pana Marina.“

„Díky. Jsou tam nějaká aktiva?“

„Nedívala jsem se,“ odpověděla a obrátila se k odchodu. Odešla bez jediného dalšího slova.

Wally otevřel spis. Před šesti lety pracoval pan Marino jako auditor pro stát Illinois, vydělával sedmdesát tisíc dolarů ročně, žil se svou druhou manželkou a jejími dvěma dospívajícími dětmi klidně na předměstí. Právě splatil hypotéku na dům, který byl jejich jediným významnějším majetkem. Měli společné bankovní účty, penzijní spoření a pár dluhů. Jedinou zajímavůstkou byla sbírka čítající tři sta baseballových karet, které pan Marino ohodnotil na devadesát tisíc dolarů. Na straně čtyři spisu byla xeroxová kopie kartičky z roku 1916 s Shoeless Joe Jacksonem v dresu White Sox a Oscar pod ni napsal: 75 000 $. Oscar se o sport vůbec nezajímal a nikdy se Wallymu o této zvláštnůstce nezmínil. Pan Marino podepsal jednoduchou vůli, kterou si mohl připravit sám a zadarmo, ale místo toho zaplatil firmě dvě stě padesát dolarů honoráře. Když si ji Wally přečetl, uvědomil si, že jejím jediným skutečným cílem je zajistit, aby jeho dvě nevlastní děti nesáhly na jeho sbírku baseballových kartiček. Pan Marino ji odkázal svému synovi, Lyleovi. Na pátou stranu Oscar naškrábal: „Manželka o kartičkách neví.“

Wally odhadl hodnotu pozůstalosti na něco kolem půl milionu a podle stávající pravomoci k ověřování závěti si právník, který se bude zabývat posledními věcmi pana Marina, přijde asi na pět tisíc dolarů. Pokud nedojde k boji o baseballové kartičky, a Wally upřímně doufal, že dojde, bude ověření závěti nepříjemnou rutinou a potáhne se asi osmnáct měsíců. Ale kdyby se dědicové hádali, mohl by to Wally protáhnout na tři roky a ztrojnásobit tak svůj výdělek. Neměl ověřování poslední vůle rád, ale bylo to mnohem lepší než rozvody nebo svěřování dětí do péče jednoho z rodičů. Právě ověřování vynášelo tolik, aby se daly zaplatit účty, a občas i něco navíc.

Fakt, že Finley & Figg připravili poslední vůli, neznamenal nic, když přišlo na ověřování. To mohl udělat kterýkoli právník, a Wally v tom nepoctivém světě získal už dost bohaté zkušenosti, aby dobře věděl, že celé houfy hladových právníků pročítají nekrology a vypočítávají poplatky. Stálo mu za to, aby obětoval čas a podíval se na Chestera, aby uplatnit nárok na právnickou práci nezbytnou k urovnání jeho záležitostí. Určitě stálo za to zajet k Van Easelovi & synům, do jednoho z mnoha pohřebních ústavů v jeho obvodu.

Wallymu měli vrátit řidičský průkaz, o který přišel za jízdu pod vlivem alkoholu, až za tři měsíce, ale stejně jezdil. Dával si však pozor a pohyboval se pouze v ulicích poblíž domova a kanceláře, protože se s tamějšími policisty znal. Když měl cestu k soudu v centru města, jezdil autobusem nebo vlakem.

Van Easel & synové sídlili o několik ulic za hranicemi jeho bezpečné zóny, ale Wally se rozhodl, že to riskne. Kdyby ho chytili, snad se z toho nějak vykecá. Kdyby byli policajti neoblomní, zná se se soudci. Jel pokud možno postranními ulicemi a vyhýbal se dopravnímu ruchu.

Pan Van Easel a jeho tři synové byli už mnoho let mrtví, a jak jejich podnik putoval od jednoho majitele k druhému, upadal stejně jako „důstojné a ohleduplné služby“, které stále inzeroval. Wally zaparkoval vzadu na prázdném parkovišti a vešel předním vchodem, jako by se chtěl rozloučit se zesnulým. Bylo už skoro deset hodin, středa dopoledne, a Wally několik vteřin nikoho neviděl. Zastavil se ve vestibulu a podíval se na rozpis návštěvních místností. Chester byl ve druhých dveřích vpravo, ve druhé kanceláři ze tří. Vlevo byla malá kaple. K Wallymu přistoupil nějaký muž v černém obleku, měl bledou tvář a zahnědlé zuby. „Dobrý den. Co si přejete, prosím?“ oslovil ho.

„Dobrý den, pane Graybere,“ odpověděl Wally.

„Á, to jste vy.“

„Potěšení na mé straně.“ I když si Wally kdysi s panem Grayberem potřásl rukou, neprojevil zájem udělat to znovu. Nebyl si jistý, ale měl podezření, že je to jeden z funebráků. Ještě měl stisk jeho měkké chladné ruky v živé paměti. Pan Grayber také neučinil žádný pokus o podání ruky. Ani jeden neměl profesi toho druhého rád.

„Pan Marino byl náš klient,“ řekl Wally vážným tónem.

„Tělo bude vystaveno až dnes večer,“ řekl Grayber.

„Ano, vím. Ale já dnes odpoledne odjíždím.“

„No dobře.“ Pokynul Wallymu směrem k návštěvní místnosti.

„Předpokládám, že se tu žádní jiní právníci zatím neobjevili,“ podotkl Wally.

Grayber odfrkl a obrátil oči ke stropu. „Co já vím? Nemůžu vás pořád hlídat. Minulý týden jsme tu měli v kapli pohřeb nějakého Mexičana, co tu načerno pracoval, rozdrtil ho buldozer,“ řekl a kývl bradou ke kapli. „Přišlo víc právníků než rodinných příslušníků. Tolik lásky ten chudák nikdy předtím nezažil.“

„To je pěkné,“ řekl Wally. I on se toho pohřbu zúčastnil. Finley & Figg případ nedostali. „Díky,“ řekl a vykročil. Minul první otevřené dveře – zavřená rakev a žádní pozůstalí. Vstoupil do druhé, tlumeně osvětlené místnosti, asi šest krát šest metrů velké. U jedné zdi stála rakev, ostatní tři byly lemované lacinými židlemi. Víko rakve bylo přiklopené, což Wallyho potěšilo. Položil na ni ruku, jako by přemáhal slzy. Jen on a Chester, poslední společná chvíle.

Bylo zvykem tady chvíli okounět a doufat, že se mezitím objeví někdo z rodiny nebo nějaký přítel. Pokud se tak nestane, Wally se podepíše do knihy hostů a nechá Grayberovi navštívenku s instrukcemi, aby vyřídil Chesterovým příbuzným, že se tu s ním byl jeho právník rozloučit. Firma potom pošle na obřad květiny a vdově dopis a Wally té ženě za pár dní zavolá a bude se chovat, jako by byla tak nějak povinná najmout si jejich firmu, protože Finley & Figg připravili poslední vůli. Takhle to chodilo.

Wally už odcházel, když do místnosti vstoupil nějaký mladík. Bylo mu kolem třiceti, sympatický, náležitě oblečený v saku a kravatě. Podíval se na Wallyho s notnou dávkou skepse, takhle se na něj zpočátku dívala spousta lidí, ale Wallymu to už nevadilo. Když se dva zcela neznámí lidé setkají u rakve s nebožtíkem v prázdné návštěvní místnosti, jejich první slova jsou vždycky rozpačitá. Wallymu se nakonec podařilo představit se a mladík řekl: „Ano, ehm, to je můj otec. Jsem Lyle Marino.“

Á, co nevidět vlastník pěkné sbírky baseballových kartiček. Ale Wally mu to nemohl říct. „Váš otec byl klientem mé právnické firmy,“ vysvětlil. „Připravili jsme jeho poslední vůli a závěť. Upřímnou soustrast.“

„Díky,“ řekl Lyle a zdálo se, že se mu ulevilo. „Nemůžu tomu uvěřit. Minulou sobotu jsme byli na zápase Blackhawks. Bylo to tak fajn. A teď je mrtvý.“

„Je mi to velice líto. Takže zemřel náhle?“

„Infarkt.“ Lyle luskl prsty. „Asi takhle. V pondělí ráno byl v práci, najednou se začal potit a ztěžka dýchat a pak spadl na zem. Mrtvý.“

„To je mi velice líto, Lyle,“ řekl Wally tónem, jako by toho mladíka znal odjakživa.

Lyle hladil víko rakve a opakoval: „Já tomu prostě nemůžu uvěřit.“

Wally potřeboval vyplnit bílá místa. „Rodiče se asi před deseti lety rozvedli, že?“

„Asi tak.“

„A vaše matka tu ještě bydlí?“

„Ano.“ Lyle si hřbetem ruky otřel oči.

„A vaše nevlastní matka. Máte s ní dobré vztahy?“

„Ne. Nebavíme se spolu. Ten rozvod byl ošklivý.“

Wally potlačil úsměv. Rozhádaná rodina znamená vyšší poplatky.

„To je mi líto. Jmenuje se…“

„Millie.“

„Tak. Podívejte se, Lyle, musím běžet. Tady je moje vizitka.“ Wally hbitě vyndal kartičku a podal mu ji. „Chester byl skvělý chlapík,“ dodal. „Zavolejte nám, kdybyste potřeboval pomoc.“

Lyle si vzal navštívenku a strčil si ji do kapsy kalhot. Hleděl prázdným pohledem na rakev. „Promiňte, jak se jmenujete?“

„Figg, Wally Figg.“

„A vy jste právník?“

„Ano. Finley & Figg, malá firma zastoupená u všech velkých soudů.“

„A vy jste mého otce znal?“

„Jistě, velmi dobře. Hrozně rád sbíral baseballové kartičky.“

Lyle sundal ruku z rakve a zpříma se podíval do Wallyho vychytralých očí. „Víte, co mého otce zabilo, pane Figgu?“

„Říkal jste, že infarkt.“

„Správně. A víte, co ten infarkt způsobilo?“

„No, to ne.“

Lyle se ohlédl ke dveřím, aby se ujistil, že jsou tu pořád sami. Rozhlédl se po místnosti a přesvědčil se, že je nikdo neposlouchá. Přistoupil k Wallymu blíž, špičky jejich bot se teď téměř dotýkaly. Wally čekal, že se teď dozví o nějakém důmyslném způsobu vraždy spáchané na Chesterovi.

Lyle se ho zeptal skoro šeptem: „Slyšel jste někdy o léku s názvem Krayoxx?“

Vedle Van Easela bylo nákupní středisko a v něm McDonald’s. Wally koupil dva kelímky kávy a oba muži se usadili do boxu co nejdál od pultu. Lyle měl štos papírů – články stažené z internetu – a bylo zřejmé, že si potřebuje s někým popovídat. Osmačtyřicet hodin po otcově smrti byl posedlý lékem zvaným Krayoxx.

Ten byl na trhu už šest let a jeho prodej za tu dobu rychle vzrostl. Ve většině případů snižoval hladinu cholesterolu u obézních lidí. Chesterova váha se pomalu vyšplhala na sto padesát kilo, což způsobilo další potíže – vysoký tlak a zvýšenou hladinu cholesterolu, mezi jinými. Lyle otce peskoval kvůli nadváze, ale Chester si nedokázal odepřít svou noční zmrzlinu. Překonával stres z ošklivého rozvodu tím, že se v noci potmě cpal krabicemi mražené pochoutky. Když přibral, nemohl shodit. Lékař mu Krayoxx předepsal před rokem a hladina cholesterolu výrazně poklesla. Zároveň si však otec začal stěžovat na nepravidelný srdeční rytmus a potíže s dechem. Svěřil se s tím lékaři, ale ten ho ujistil, že o nic nejde. Výrazný pokles cholesterolu bohatě převážil všechny tyto nepodstatné vedlejší účinky.

Krayoxx vyráběla firma Varrick Labs z New Jersey, v současné době byla na třetím místě v seznamu deseti největších farmaceutických firem světa, s ročním obratem asi dvacet pět miliard dolarů a dlouhou a nepěknou historií krvavých potyček s federálními kontrolními orgány a žalujícími právníky.

„Varrick vydělává na Krayoxxu šest miliard ročně,“ sdělil mu Lyle a probíral se dokumentací svého výzkumu. „S ročním nárůstem deseti procent.“

Wally zapomněl na kávu a zaujatě naslouchal. Mlčel, ale kolečka se mu v hlavě točila tak rychle, až pociťoval závrať.

„A teď to nejlepší,“ řekl Lyle a vzal do ruky další papír.

„Už jste slyšel o firmě Zell & Potter?“

Wally o Krayoxxu nikdy neslyšel, ačkoli se svými sto dvaceti kily a mírně zvýšenou hladinou cholesterolu byl trochu překvapen, že se mu jeho lékař o tomto prostředku vůbec nezmínil. Ani název firmy Zell & Potter mu nic neříkal, ale vycítil, že obojí hraje velkou roli v něčem důležitém, a nehodlal svou neznalost přiznat. „Myslím že ano,“ řekl a vraštil obočí, jak se rozpomínal.

„Firma z Fort Lauderdale, kterou žalují ti největší žalobci.“

„Jo.“

„Minulý týden podali na Varrick žalobu na Floridě, obrovskou žalobu za případy úmrtí způsobená užíváním Krayoxxu. Tady je článek z Miami Herald.“

Wally jej proletěl očima a tep se mu zdvojnásobil.

„Určitě jste o tom soudním procesu slyšel,“ řekl Lyle. Wally nepřestával nad naivitou toho prostého mladíka žasnout. Ve Spojených státech je ročně podáno přes dva miliony žalob a ten chudák Lyle si myslí, že Wally zaznamenal nějakou žalobu podanou na jihu Floridy. „Jo, sleduju ten proces,“ řekl.

„Zabývá se vaše firma takovými případy?“ zeptal se nic netušící Lyle.

„Je to naše specializace,“ oznámil mu Wally. „Nelítostně tepeme případy újmy na zdraví nebo úmrtí. Hrozně rád bych šel po Varrick Labs.“

„Opravdu? Už jste je někdy žaloval?“

„Ne, ale šlapeme na paty většině velkých farmaceutických firem.“

„To je tedy skvělé. Takže jste ochoten ujmout se případu mého otce?“

To si piš, že se ho ujmu, pomyslel si Wally, ale léta zkušeností ho naučila nepostupovat zbrkle. Nebo se aspoň netvářit přehnaně optimisticky. „Řekněme, že ten případ má skutečný potenciál. Budu to muset probrat se svým společníkem, udělat nějaký průzkum, pohovořit s hochy z firmy Zell & Potter, sednout na to. Práce na hromadné žalobě je velice složitá.“

A také by mohla být šíleně lukrativní, což byla v té chvíli Wallyho hlavní myšlenka.

„Děkuji vám, pane Figgu.“

Pět minut před jedenáctou se Abnera zmocnilo jakési vzrušení. Dál leštil sklenice bílou utěrkou, ale začal se dívat na dveře. Eddie se zase probudil, pil kávu, ale pořád byl mimo. Nakonec Abner řekl: „Hele, Davide, mohl byste mi prokázat laskavost?“

„Jistě.“

„Mohl byste si přesednout o dvě stoličky dál? Ta, na které sedíte, je každý den od jedenácti rezervovaná.“

David se podíval doprava – mezi ním a Eddiem bylo ještě osm prázdných stoliček. A po levé straně jich bylo až na konec pultu sedm. „Děláte si legraci?“ zeptal se.

„No tak pojďte.“ Abner popadl jeho půllitr, který byl skoro prázdný, vyměnil mu jej za plný a oba pak postavil o dvě místa doleva. David se pomalu zvedl a přesedl si k pivu. „O co jde?“ zeptal se.

„Uvidíte,“ řekl Abner a pokývl bradou ke dveřím. V hospodě nebyl nikdo, samozřejmě kromě Eddieho.

Za pár minut se dveře otevřely a objevil se starší Asiat. V elegantní uniformě, s motýlkem a řidičskou čapkou. Doprovázel dámu mnohem starší, než byl sám. Opírala se o hůlku, ale šla bez jeho pomoci, řidič jí byl jen nablízku a oba se pomalu štrachali k barovému pultu. David je fascinovaně sledoval – začíná mít halucinace, nebo je to doopravdy? Abner míchal drink a taky dvojici pozoroval. Eddie si něco mumlal.

„Dobrý den, slečno Spenceová,“ pozdravil Abner zdvořile, téměř s úklonou.

„Dobrý den, Abnere,“ odpověděla, pomalu se napřímila a decentně usedla na barovou stoličku. Řidič její pohyby jistil oběma rukama, ale nedotýkal se jí. Když se pohodlně usadila, řekla: „Jako obvykle.“

Řidič Abnerovi pokynul, pak se tiše vzdálil a odešel z baru. Slečna Spenceová měla dlouhý norkový kožich, na krku šňůru velkých perel a její tvář pokrývala silná vrstva líčidel, kterým se ovšem nepodařilo zamaskovat fakt, že jí bylo nejmíň devadesát. David k ní okamžitě pojal obdiv. Jeho babička měla dvaadevadesát, byla upoutaná na lůžko v pečovatelském domě, nevěděla o světě, a tady sedí velkolepá stará dáma a popíjí koktejl před obědem.

Nevšímala si ho. Abner dokončil přípravu jejího drinku, který obsahoval řadu záhadných přísad. „Jeden Pearl Harbor,“ řekl, když ho před ni postavil. Pomalu zvedla sklenici, se zavřenýma očima upila malý doušek, poválela jej na jazyku a pak Abnera obdařila nepatrným vrásčitým úsměvem. Jako by konečně vydechl.

David sice nebyl úplně střízlivý, ale zvládal to, naklonil se a řekl: „Chodí sem často?“

Abner ztěžka polkl a zvedl ruce s dlaněmi otočenými vpřed.

„Slečna Spenceová je stálým hostem a nejraději má při pití ticho,“ řekl vyplašeně. Slečna Spenceová se znovu napila, oči měla zavřené.

„Ona chce pít potichu v baru?“ zeptal se David nevěřícně.

„Ano!“ vyštěkl Abner.

„No tak to si asi vybrala to správné místo,“ řekl David a natáhl ruku, jako by chtěl obejmout tu okolní prázdnotu. „Tohle místo je opuštěné. Máte tu někdy narváno?“

„Tiše,“ řekl Abner naléhavě. Výraz jeho tváře říkal: „Na chvilku se zklidni.“

Ale David pokračoval. „Chci říct, že tu máte celé dopoledne jen dva hosty, mě a támhle Eddieho, a oba víme, že ten neplatí.“

Eddie v té chvíli zrovna zvedal hrnek s kávou k ústům, ale nemohl se do nich strefit. A očividně Davidovu poznámku neslyšel.

„Nechte toho,“ zavrčel Abner. „Nebo vás požádám, abyste odešel.“

„Promiňte,“ řekl David a zmlkl. Netoužil odejít, protože nevěděl, kam by šel.

Třetí doušek zapůsobil a trochu uvolnil atmosféru. Slečna Spenceová otevřela oči a rozhlédla se. Pomalu a stařeckým hlasem řekla: „Ano, chodím sem často. Od pondělka do soboty. A vy?“

„Jsem tu poprvé,“ přiznal se David, „ale pochybuju, že naposled. Po dnešku budu mít pravděpodobně víc času na pití a víc důvodů, abych to dělal. Na zdraví.“ Naklonil se k ní se svým půllitrem a opatrně se jím dotkl její skleničky.

„Na zdraví,“ odpověděla. „A proč jste tady, mladý muži?“

„To je dlouhá historie a prodlužuje se. A proč jste tady vy?“

„Ach, já nevím. Asi ze zvyku. Šest dní v týdnu, jak dlouho, Abnere?“

„Aspoň dvacet let.“

Davidovu historii si netoužila vyposlechnout. Znovu upila a vypadalo to, jako by si chtěla zdřímnout. David byl najednou taky ospalý.

5

Helen Zincová přijela do Trust Tower pár minut po poledni. Cestou do centra manželovi nesčetněkrát volala a psala esemesky, ale bezúspěšně. V 9:33 jí poslal textovku, že si o něj nemá dělat starosti, a v 10:42 druhou a poslední, ve které stálo: „Žádný strach. Jsem v pořádku. Neboj se.“ Helen zaparkovala v garáži, spěchala po ulici a vešla do atria budovy. Za pár minut ji už výtah unášel do devadesátého třetího poschodí. Recepční ji zavedla do malé zasedací místnosti a nechala ji čekat samotnou. Byla polední přestávka, ale u Rogana Rothberga nebylo žádoucí, aby zaměstnanci odcházeli z budovy někam na oběd. Dobré jídlo a čerstvý vzduch byly téměř tabu. Občas některý z významných společníků vzal nějakého klienta na okázalý a vleklý oběd, tím pádem patřičně drahý, a klient ho pak nakonec musel zaplatit sám a využít k tomu složitého a léty prověřeného procesu proplácení mimořádných výdajů a vykazování položek, kterými vlastně okrádal firmu, ale podle nepsaných zákonů se měli zaměstnanci spokojit se sendvičem z automatu. David obvykle snídal a obědval u svého psacího stolu a nebylo ničím zvláštním, když tam i povečeřel. Jednou se Helen dokonce chlubil, že vyřídil tři zákazníky, z nichž na každého měl hodinu, a jedl přitom tuňákový sendvič s hranolky a zapíjel ho dietní kolou.

Doufala, že jen tak vtipkuje.

David od svatby přibral, nevěděla přesně kolik, ale odhadovala to aspoň na patnáct kilo. Běhal maraton, a pár kilo navíc tedy nepředstavovalo žádný problém. Ale špatná životospráva a téměř naprostý nedostatek pohybu jim oběma dělal starosti. U Rogana Rothberga se polední přestávky zkrátka nevedly, pracovalo se tam nepřetržitě ve dne v noci.

Helen tu byla během pěti let teprve podruhé. Manželé a manželky zaměstnanců sem sice měli přístup, ale zároveň nebyli nijak zváni. Helen neměla žádný důvod, aby sem chodila, a vzhledem k lavině příšerných historek, které jí David doma vždycky líčil, sem chodit ani nechtěla a neměla nejmenší chuť vídat se s jeho spolupracovníky. Dvakrát do roka se museli oba přemoct a vypravit se na nějaký příšerný večírek, který Rogan Rothberg pořádal pro své udřené právníky a jejich zanedbávané manželky a na kterých se měly podporovat družné vztahy, i když takové akce byly pro všechny zúčastněné utrpením. Každý takový večírek se zákonitě zvrhl v nezřízenou pijatyku a mnozí se tam nakonec chovali tak ostudně, že se na to dlouho nezapomnělo. Pozvěte někam stádo vyčerpaných právníků, nuťte jim alkohol, a pak opravdu něco uvidíte.

Před rokem se ji na večírku na nějaké výletní lodi na Michiganském jezeře Roy Barton pokoušel osahávat. Kdyby nebyl tak opilý, možná by se mu to i podařilo a způsobilo by to vážné problémy. Týden se pak s Davidem hádala, co s tím mají dělat. David ho chtěl zmlátit a stěžovat si na něj na výboru firmy. Helen s tím nesouhlasila, mohlo by to jen uškodit Davidově kariéře. Neměli žádné svědky a Barton si nejspíš vůbec nepamatoval, co tenkrát dělal. Po nějaké době už o tom incidentu mluvit přestali. Během pěti let o Royovi Bartonovi doma vyslechla tolik, že se nakonec o Davidovu šéfovi úplně přestali bavit.

A najednou se tu objevil. Vešel do malé zasedačky a vztekle vyštěkl: „Helen, co se to děje?“

„Chtěla bych se zeptat na totéž,“ odpověděla stejně podrážděně. Pan Barton, jak se rád nechal oslovovat, s oblibou na lidi hned zostra spustil a snažil se je ztrapnit. Nestála ani o jedno.

„Kde je?“ štěkl na ni.

„To bych taky ráda věděla, Royi,“ odpověděla.

Do místnosti vešli společně sekretářka Lana, Al a Kývalka, jako by byli předvoláni stejným velitelem. Roy zavřel dveře a všichni se rychle navzájem představili. Helen s Lanou už mockrát mluvila po telefonu, ale osobně se setkaly až teď.

Roy se podíval na Ala a Kývalku a poručil jim: „Tak, vy dva, řekněte nám, co se přesně stalo.“ Společně vypověděli, jak jeli s Davidem Zincem výtahem, a bez jakéhokoli zveličování vylíčili přesvědčivý obraz ztrápeného člověka, který se prostě zhroutil. Potil se, těžce dýchal, byl bledý a doslova se vrhl zpátky do výtahu, skončil na zemi, a když se za ním dveře zavřely, oba slyšeli, že se hlasitě směje.

„Když ráno odcházel, byl normální,“ ujistila je Helen, jako by chtěla zdůraznit, že za Davidovo zhroucení může firma, a ne ona.

„A co vy!“ štěkl Roy na Lanu. „Vy jste s ním přece mluvila!“

Lana měla své poznámky. Mluvila s ním dvakrát, potom přestal brát telefon. „Při druhém telefonátu mi bylo jasné, že někde sedí a pije,“ řekla. „Měl ztěžklý jazyk a dost obtížně vyslovoval.“

Roy vrhl zamračený pohled na Helen, jako by za to mohla.

„Kam mohl jít?“ zahučel.

„No, nejspíš tam, kam chodí vždycky, Royi,“ kontrovala Helen. „Na své obvyklé místo, kam se zašije a zkáruje, když se ráno o půl osmé zhroutí.“

V místnosti se rozhostilo tísnivé ticho. Helen Zincová si mohla dovolit chovat se k panu Bartonovi drze, ale ostatní určitě ne.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Amatéři.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.