Hon na motýly

Copyright © Jiří Hanibal, 2018

ISBN 978-80-242-6212-3

1.

„Vlez mi na záda!“ řekla jsem před budovou soudu na rozloučenou svému bývalému manželovi pět minut po rozvodu našeho desetiletého manželství. Domnívala jsem se, že tak za ním udělám ráznou tečku. V tom jsem se však krutě zmýlila.

Překvapilo mě, když se ten blbec zasmál a řekl pěkně zvesela: „Já vím, to by se ti líbilo! Tys to měla zezadu vždycky ráda!“

Bylo to od něho tak nečekané, že mi to vyrazilo dech. A přiznám se, že se mě taková sprosťárna taky pěkně dotkla. Zrudla jsem vztekem, cítila jsem, jak se mi krev navalila do tváří a do očí, a odsekla jsem zlostně: „Ty impotentní kriple!“

„Jenže já o tebe, holčičko, ztratil zájem!“ Kolem nás chodili lidé a já měla zpočátku pocit, že se na nás všichni dívají, že jsme snad dokonce středem pozornosti, protože vědí, že jsme se právě rozvedli. Ale tvářili se lhostejně, asi byli na podobné dvojice před vchodem k soudu zvyklí a my je vůbec nezajímali. Nemohla jsem se rozhodnout, jestli mi to má vadit nebo ne. Ten pacholek vulgární se nepřestával usmívat, což mě dohánělo k zuřivosti.

Uplynul sotva rok od naší svatby a já dospěla k přesvědčení, že můj manžel, nyní vlastně už „nebožtík“, zcela postrádá jakýkoliv smysl pro humor. Překvapilo mě, když teď tak najednou začal přímo překypovat vtipnou kaší, skoro jako v té pohádce Hrnečku vař! Ta jeho vtipná kaše z něj přímo přetékala a odporně se na mě lepila. Že by to jeho náhlé veselí snad nějak souviselo s naším rozchodem? Nemohla jsem přece dopustit, aby měl poslední slovo. Dalo mi dost práce, abych se taky přinutila k zasmání – pokud se to ovšem nepodobalo spíš jakémusi křečovitému úšklebku

„Ty bys moh‘ po mně oblíznout všech deset, ty chudáčku!“

Nechtěla jsem už tuhle trapnou scénu dál prodlužovat. Otočila jsem se k němu zády. Zaslechla jsem ještě jeho hlas, jak něco říká, ale stačilo pár kroků a už jsem mu nerozuměla. Nepochybovala jsem, že mě ještě na rozloučenou počastoval nějakou „lichotkou“ jako třeba „ty krávo“, ale mě už vážně nezajímal. Můj „nebožtík“ byl pro mě minulostí, na jakou jsem se snažila co nejrychleji zapomenout a vypudit ji jednou provždy z hlavy.

Takhle taky končívají lásky, pomyslela jsem si ironicky. Nebylo totiž vůbec pochyb, že jsme se kdysi s Pepou milovali. Je to skutečně zvláštní! Jako by to byl dnes pro mě úplně jiný člověk. Je to vůbec možné, že k němu cítím pravý opak toho, co v ten den, kdy jsme se brali?

Tehdy jsem si ho vážila, chovala jsem k němu obdiv a úctu… dnes to byl pro mě šmejd, hlupák, ke kterému jsem cítila jen odpor a hluboké pohrdání. Byl pro mě jenom broukem, který se mi jakýmsi omylem připletl pod nohy. Proč se jím ještě zabývat?

Nedá se ale nic dělat, ať se mi to líbí nebo ne, byl to kus mého života, který se nedá jen tak škrtnout. Zbývá mi jen doufat, že se mi brzy za pomoci jiných mužů vykouří z hlavy! Takový je život, pomyslela jsem si s povzdechem a zamířila jsem rázným krokem do Pařížské, kde jsem viděla včera nádhernou kabelku od Vuitona.

Přecházela jsem křižovatku Národní třídy směrem do ulice Na Perštýně. Ozývalo se skřípění kol tramvaje, která zabočovala do Spálené, troubení kolemjedoucích aut, odkudsi se ozývala z reproduktoru hudba, celkem normální ruch všední pražské ulice. Najednou jsem si vzpomněla, že bych mohla zabočit vpravo do Martinské a podívat se opět jednou do kostela, kam jsem chodívala kdysi s tátou na varhanní koncerty. U mě nebylo nikdy daleko od nápadu k činům, a tak jsem zabočila do úzké uličky.

Ten starý kostel s masivními kamennými zdmi a úzkými lomenými okny měl pro mě zvláštní kouzlo. Jen pouhý pohled na něj mě uklidňoval. Ta majestátní strnulost, s jakou tu tvrdošíjně trčel obklopen mnohem mladšími domy, které se před ním mohly jen sklánět v závistivé úctě, mě naplňovala klidem a vědomím, že na tomto světě jsou stále i věci trvalé a pevné. Ani jsem si už nepamatovala, kdy jsem v tom kostele byla naposledy, a překvapila mě jeho prázdnota. Oproti katolickým kostelům hýřícím zlatem, sochami v bohatě zřasených barevných rouchách, s obrazy svatých a vůbec všemožným přepychem, kterým se církev snažila zapůsobit na věřící a dát jim pocítit sílu svého bohatství a moci, působil tenhle boží stánek víc než prostince. Výzdoba tu nebyla téměř žádná, jenom na holé průčelní zdi stál na konzole velký kovový kalich. Jediná věc, jaká mi tu připomněla minulost a zahřála mě u srdce, byly dlouhé řady židlí, které čekaly na návštěvníky varhanních koncertů a vyplňovaly celý prostor kostela. A v té prázdnotě seděla jen dvojice milenců, kteří se drželi mlčky za ruce.

Takhle jsme se držívali za ruce i my dva s Pepou, když se mi ho sem podařilo zatáhnout. To už byla minulost, na jakou jsem nyní nerada vzpomínala…

Procházela jsem kolem pětibokých sloupů, které nesly křížovou klenbu. Varhany mi připadaly malé. Byl to vlastně jen manuál. Žasla jsem, co z něj dokázali vyčarovat ti muzikanti, kteří na něm hrávali Pachelbela, Buxtehudeho a samozřejmě v první řadě Bacha. Neodolala jsem, abych na chvíli neusedla na jednu z těch židlí, připravených pro návštěvníky koncertu. Aniž jsem po tom nějak toužila, dokonce spíš proti své vůli jsem se zvolna nořila do minulosti…

Táta mě sem vodíval v době, kdy se ještě bláhově domníval, že ve mně probudí lásku ke klavíru a vychová ze mě koncertní umělkyni. Čím více jsem si uvědomovala, jak nesmírně mu na tom záleží, čím větší úsilí tomu věnoval, tím větší odpor jsem mu kladla. Byla jsem vzpurné dítě, nechtěla jsem být ovládána cizí vůlí a se sveřepou tvrdohlavostí jsem odmítala dril každodenního cvičení, kdy mi na klaviaturu kanuly slzy… Táta zuřil, neboť správně vycítil, že své etudy kazím občas zcela úmyslně, a tak mě častoval nejen nadávkami, ale někdy i pohlavky a mlácením přes prstíčky.

K mému znechucení tím nádherným nástrojem, ke kterému bych se dnes docela ráda vrátila, ale bylo na to už pozdě, přispěla nemalou měrou i má profesorka paní Grabmüllerová. Dostat se k ní na hodiny klavíru nebylo vůbec jednoduché a ona byla ochotná vyslechnout si mě, jak zpívám Teče voda teče od potoka k řece, jen díky tátově protekci. Snila o tom, že ve své klavírní třídě vychová alespoň jednoho malého Horowitze, což se jí nepodařilo – a frustraci si pak vybíjela na malých žáčcích a žákyních. Jak už to bylo dávno! Co bych za to dneska dala, kdyby tu stál táta vedle mě a držel mě shovívavě za ruku! Už dlouho jsem ho nenavštívila v jeho ateliéru.

Ozvaly se ve mně výčitky. Hrdlo se mi trochu svíralo, cítila jsem v něm opět tu hořkost, jaká mě občas přepadala a ohlašovala nadcházející depku. Nemohla jsem si takový luxus dovolit! Pohlédla jsem na hodinky. Čekal mě babinec; vstala jsem a vyšla z kostela.

Oslnilo mě prudké sluneční světlo a já si spěšně nasadila tmavé brýle. Byl nádherný den s modrou oblohou a po kostelním tichu jsem nyní ostře vnímala kroky chodců, šumot jejich hovoru. Lidé kolem mě procházeli lhostejně a nevšímavě. To jenom já měla pocit, že budu budit pozornost, protože nemůže nikomu uniknout, že právě odcházím od rozvodového řízení. Mýlila jsem se, každý z těch kolemjdoucích měl plnou hlavu vlastních starostí.

Před orlojem se tísnil zástup turistů. Všichni třímali v rukách fotoaparáty a kamery nejrůznějších značek a s hlavami vyvrácenými dozadu čučeli vzhůru, aby snad – nedej Bože! – nepromeškali tu chvíli, až zakokrhá kohout a začnou pochodovat apoštolové. Nejvíc tu bylo Japonců. Všichni koukali vzhůru, měli vyšpulené nejen oči a ohryzky jim při každém polknutí směšně poskakovaly na krkách v rozhalených košilích.

Jak jsem se prodírala tím zástupem, bleskl mi hlavou šíleně morbidní nápad: Co by se asi stalo, kdyby se tu náhle objevilo poletující komiksové monstrum ve vlajícím černém plášti, v ruce by se mu kývala se zlověstným šelestem dlouhatánská žiletka a pak by ta nestvůra jediným mávnutím rozřízla všem těm zevlujícím Japoncům ty jejich ohryzky! Fuj! Taková ohavnost! Až jsem se otřásla odporem při té představě! Kde jen se v člověku berou tak hnusné myšlenky?!

Staroměstské náměstí mělo svůj obvyklý turistický vzhled. Před radnicí čekaly starobylé kočáry a fiakry, z koní, přikrytých vyšívanými dekami se kouřilo, opodál čekaly na své zákazníky šestisedadlové veterány, někteří řidiči měli na sobě dobové kostýmy z třicátých let minulého století, kostkovaná saka, košile s motýlkem a čepice se štítkem, mezi těmi mohutnými americkými kárami se krčilo malinkaté legrační autíčko tak nejvýš pro dva zamilované, opodál pak v zahrádkách před restauracemi popíjeli cizinci z půllitrů plzeňské pivo či usrkávali z kouřících šálků své espreso.

Náměstí se rozeznělo výbuchem smíchu. To se dala slyšet skupina mladých chlapců a děvčat, která posedávala na kamenných schodech pod sochou Jana Husa. Neměli nejspíš ani tušení, kdo je ten vyhublý muž v řasnatém plášti, který s hlavou vizionářsky trčící vpřed ukazuje rukou vzhůru… Kam? To nevěděl nikdo, ani on sám. Ačkoliv… nerada bych křivdila národnímu hrdinovi.

Konečně jsem se dostala k luxusnímu obchodu, kde jsem měla vyhlédnutou tu svou kabelku. Prodavačka mi ji ochotně přinesla a začala vychvalovat jak její módní, a přesto nenápadný vzhled, tak její kvalitu. Čím déle jsem ji však držela v ruce, tím méně se mi líbila a opouštělo mě mé prvotní nadšení. Za výlohou vypadala kabelka lépe, nyní však jako kdyby přestala splňovat mé představy. Zdála se mi příliš křehká a nepraktická, a tak jsem ji s díky odložila a vyšla opět na ulici. Vrátila jsem se pár kroků zpět a zastavila se na rohu Staroměstského náměstí a Pařížské před výklady obchodu s křišťálem. Sklo mě vždycky oslňovalo svou jiskřivostí, křehkostí i ušlechtilostí. Stály tu nádherné poháry, vázy, různé výtvarné kreace i figurální díla, skleněné sošky… To mi připomnělo otce. Taky tu měli kdysi pár jeho plastik provedených ve skle. Byla jsem na něj tehdy velice pyšná, což ovšem už dávno minulo.

Až jak léta plynula, začala jsem si uvědomovat, že jsem měla vlastně šťastné dětství. Byla to nádherná doba. Má vlídná a laskavá maminka byla se mnou až do mých deseti let doma, protože táta vydělával tolik, aby nemusela chodit do práce. Hrála si se mnou a já se nejvíc těšila na večery před usínáním, kdy mi četla pohádky, později pak o Pinocchiovi či o Pipi, dlouhé punčoše. Pak se přestalo otci v práci dařit, vydělával méně peněz – tehdy jsem dost dobře nechápala, proč se to stalo, dnes už mi důvody byly jasné: otec asi nebyl tak vynikající výtvarník, jak se sám domníval, a zakázky se mu hrnuly hlavně díky jeho známostem na významných místech.

Táta býval odjakživa temperamentní člověk, a ten jeho temperament se občas měníval ve vztek. To jsem nejlépe poznala na vlastní kůži, když jsme spolu seděli u piána. Tehdy jsem taky zjistila, že táta není zrovna vzor všech ctností. Čím méně se mu dařilo v práci, tím více popíjel víno, které miloval. Jenže vypité skleničky se časem změnily v lahve a pro mě to byl zážitek, jaký mám dodnes živě před očima, když jsem viděla tátu poprvé opilého. Motal se pod dřevěným schodištěm, potácel se a sprostě matce nadával, když ho vlekla nahoru do ložnice. Tehdy ztratil v mých očích mnoho na vážnosti a úctě. Dnes jsem ho částečně chápala. Jako umělec na volné noze žil ve stálém napětí, dostane-li práci a s ní i peníze a uznání.

Přesto jsem na něj bývala občas i pyšná, když ve škole paní učitelka prohodila: „Tak ty seš tedy dcera toho známého malíře?“

Chodívala jsem ráda za tátou do jeho ateliéru na Malé Straně. Měl ho v uzounké uličce pod Nerudovkou, až vysoko pod střechou. Stoupalo se tam vzhůru po strmých ošlapaných kamenných schodech. Velikánským oknem z malých tabulek bylo vidět na střechy domů pod námi a kolem byly rozsety komíny roztodivných bizarních tvarů. Milovala jsem vůni barev, nepořádek, jaký v ateliéru panoval, ale v kterém se táta perfektně vyznal a s údivem povytaženým obočím přijímal výtku, že má snad v tom svém kumbálu „bordel“. Když jsem se k němu jako dítě přitiskla, s rozkoší jsem vdechovala vůni barevných skvrn na jeho upatlaném plášti, Táta nikdy nepřipustil, aby mu ho snad maminka vyprala. To by považoval za znesvěcení něčeho posvátného.

Do tátova ateliéru jsem mohla přijít kdykoliv a vždycky jsem tam byla přátelsky přijímána. Krátce před mou svatbou s Pepíkem, kterému nebyl táta nijak nakloněn a nikdy ho neoslovil křestním jménem (vždycky o něm hovořil s jemu vlastní ironií, když říkal „ten tvůj profesor“), jsme spolu seděli jednoho letního dne v zahradní restauraci malé vinárničky poblíž jeho aťasu u skleničky vína. Měli jsme už zaplaceno a chystali jsme se k odchodu, když vytáhl táta nečekaně z kapsy klíč na koženém řemínku a podával mi ho.

Odkašlal si jaksi rozpačitě, což u něho nebývalo obvyklé, a řekl: „Tohle ti chci dát!“

Vůbec jsem nechápala, co by to mělo znamenat. Nejistě jsem zamrkala a zeptala jsem se hloupě: „Co je to?“

„Snad poznáš klíč, ne?“ zeptal se táta, podrážděný tím, že jsem ho okamžitě nepochopila. „To je od mýho aťasu. Abys věděla, že tam můžeš za mnou kdykoliv přijít!“

Teprve teď se mi rozsvítilo. Nebylo to obyčejné předání klíče, bylo to gesto. Aspoň tak jsem to v tu chvíli chápala a klíč jsem přijala.

Pohlédla jsem na hodinky. S holkama jsme se scházívaly ve vinárně poblíž kostela sv. Šimona a Judy a Španělské synagogy. Odtud to byl už jenom skok k Internacionálu, kde jsme taky občas končívaly nebo si tam zašly někdy na brunch.

Na ty naše babince nás chodívalo zpravidla pět. Mimo mě ještě Jiřina – ta byla z nás nejhezčí, dá se dokonce říct, že byla vysloveně krásná. Byla si toho taky náležitě vědomá, před cizími lidmi se dokázala chovat protivně jako rozmazlená princezna, ale před námi si to už nedovolila, věděla, že bysme ji rychle odkázaly do příslušných mezí, vždyť my jsme taky nebyly žádná ořezávátka a zastávaly jsme ve svých firmách významné pozice. Nicméně jsme braly Jiřinu takovou, jaká byla, a oslovovaly jsme ji něžně Inuška. Možná měla řadu nectností, ale nikdo jí nemohl upřít, že je nesmírně chytrá a schopná. Ne nadarmo zastávala v pojišťovně pozici, jakou jsme jí mohly jen závidět. Dovedla k tomu nepochybně využít i svůj půvab, prostě všech ženských prostředků, ale to jí na schopnostech a inteligenci vůbec neubíralo.

Další z bohatých leč osamělých členek našeho dámského klubu byla Magda. To byla statná, udělaná Jihočeška. Nebyla to žádná lyrická dívenka, ale ženská, která dovedla rázně a nekompromisně prosazovat své názory. Magda byla vždycky iniciátorem i organizátorem všech akcí, jaké jsme společně podnikaly. Jestliže jsme se právě teď chystaly k měsíčnímu výletu do Ameriky, byla to v prvé řadě její zásluha. Uvažovala vždycky racionálně, chladně, bez jakýchkoliv emocí. Svůj podíl na tom mělo i to, že vyrůstala bez velké mateřské lásky. Magda se nerada komukoliv svěřovala jak se svou minulostí, tak i s přítomností. Že není její vztah s matkou ideální, to jsem vycítila jen z několika strohých poznámek. Kdykoliv přišla se svými problémy za matkou, ta ji vždycky odbyla, že na ni nemá čas. Není divu, že se její povaha zformovala do podoby, jak jsme ji později poznaly.

Zvláštní kapitolou byla Stáňa, nejstarší z naší party. Ta se držela trošku stranou, málokdy a pouze útržkovitě se svěřovala se svým soukromým životem. Ani ona neměla šťastné rodinné zázemí. Když zemřeli její prarodiče, matka se pak věnovala plně vedení rodinného podniku, penziónu, který však byl už spíš malým hotelem. Tomu věnovala veškerý svůj volný čas. Poznala jsem ji jako energickou dámu, vypadalo to, jako by jí po smrti manžela narostla křídla, penzión se stal smyslem jejího života a dcera pro ni jakoby přestala existovat. Stáňa se proto stále více soustřeďovala na své bydlení. Měnila a budovala stále nové a rozlehlejší byty, kde pak žila osaměle jen se svými kočkami.

Markéta mezi nás chodívala jen zřídka. Nebylo divu, měla toho na hřbetě víc než dost. A nyní, po mém rozvodu, to byla jediná vdaná žena mezi námi. Byla také jedinou z nás, která za sebou neměla vysokou ekonomickou. Vystudovala medicínu a pracovala v nemocnici jako dermatoložka. Kromě toho se starala o dvě malé děti, čtyřletého kluka a šestiletou holčičku, navíc pak ještě měla na krku nepříliš schopného manžela, kterého neustále propouštěli ze zaměstnání, a Markétě nezbývalo, než aby ho utěšovala v jeho depresích, protože on samozřejmě považoval své neúspěchy v práci za křivdu. Dokud byl naživu otec, žila rodina harmonicky. Markétin tatínek byl velice známým architektem, členem Akademie, autorem několika významných staveb. Po jeho smrti se však začala Markéta handrkovat se svým starším bratrem o vilu, kde bydlela. Matka, která se jí obětavě starala o děti, trpěla samozřejmě nesváry dcery a syna. Nejbližší Markétinou kamarádkou byla právě Magda, která jí chodívala občas pohlídat děti a měla při tom pocit viny, neboť to byla ona, kdo seznámil Markétu s jejím pitomým manželem.

Vinárna, kde jsme se měly sejít, byla poloprázdná. V rohovém boxu seděla jenom Inuška nad sklenkou vína. Z reproduktorů se ozývala tichá hudba. Tak jako obvykle tu hráli francouzské šansony. Bécaudova francouzština zněla konejšivě. Jak jinak – zpíval o lásce. Trop tard, il est trop tard… Je příliš pozdě… ne, s tím jsem nemohla souhlasit!

„Co piješ?“ zeptala jsem se Inušky.

„Šedou rulandu.“

„Dejte mi totéž,“ řekla jsem číšníkovi, který připlul tiše vedle stolku a zdvořile čekal, až si objednám. Před rokem jsem se přihlásila do someliérského kurzu. Bylo to drahé a zábavné, ale mé znalosti vína se tím příliš nepozvedly. Obvykle bývám dost hovorná, táta říkává, že až příliš. Po tom mém rozvodu s Pepou mi však příliš do řeči nebylo. Vyměnily jsme si s Inou pár frází o počasí, že je venku horko a že „máme tolik práce, že nevíme, kde nám hlava stojí“. Pak jsme se opět odmlčely. Inuščině pozornosti neuniklo, že nejsem ve své kůži.

Párkrát na mě zkoumavě pohlédla a pak se zeptala: „Co je s tebou? Vypadáš, jako když ti něco přelítlo přes nos!“ Její slova mě podráždila. Chvíli jsem váhala, mám-li jí vůbec odpovědět. Nakonec – co je jí do mých záležitostí?

Pak jsem však řekla s úšklebkem: „Já nevím, jak by ses ty tvářila hodinu po rozvodu!“

Inušku má slova nijak nepřekvapila. Všechny holky věděly, že je to s mým manželstvím nahnuté. „Takže už ho máš s krku.“

Nemyslela tím můj rozvod, ale mého bývalého manžela.

„Jo.“ A náhle ze mě vypadlo se vší otevřeností a upřímností: „A řeknu ti, že se mi ani neulevilo. Já nevím, čím to je!“

„Nejlepší je nabalit si hned jinýho chlapa,“ poradila mi Inuška, jako by měla za sebou kdovíkolik zkušeností.

„O to by ani nešlo,“ utrousila jsem mnohoznačně. Za mými slovy se však neskrývalo vůbec nic. Ačkoliv se Inuška chovala zpravidla jako dáma, kterou nemůže jen tak něco vyvést z míry, tentokrát v sobě nemohla potlačit tu pravou a naléhavou ženskou zvědavost.

Opřela se o stolek, naklonila se ke mně a s inkvizitorským výrazem ve tváři začala s výslechem: „Přiznej se! Že už někoho máš!“

Proč bych jí neudělala tu radost, pomyslela jsem si a přikývla jsem: „Uhání mě René Urban.“ Což byl můj nejvyšší šéf. „Dělá psí kusy, aby mě dostal do postele. Zvlášť když se trošku napije!“

Zdálo se, že zvědavost Jiřiny je ukojena. Opřela se opět do židle a zadívala se na mě s jiskřičkou závisti v oku: „Takovej skvělej chlap! Já bych se nerozmejšlela ani minutu!“ Její odpověď mě zarazila. Nemá vlastně ta Inuška pravdu a nekomplikuju zbytečně věci, které pro jinou ženskou nepředstavují žádný zásadní problém? Po krátkém zaváhání jsem zavrtěla s povzdechem hlavou: „To není tak jednoduchý.“

„Co je na tom složitýho?“ zeptala se nechápavě.

Upila jsem ze skleničky a pak jsem pokračovala: „René je ženatej, má dvě děti…“ Na chvíli jsem se zarazila, váhala jsem, jestli mám vůbec pokračovat, bylo mi jasné, že mé další důvody nemusí být některým ženám pochopitelné a zdálo se mi, že Inuška mezi takové spíš patří. „A hlavně jsem přece kamarádka jeho ženy, Saši. Kolikrát se mi ona jen svěřovala, jak je v manželství s Reném šťastná! Ona totiž nemá vůbec potuchu, jakej je René proutník, že nenechá jednu ženskou na pokoji!“

Nebyla jsem tak docela přesvědčená, že zrovna Inuška je ta pravá, které bych se měla svěřovat. Zvlášť s takovými důvěrnostmi. Když mi je Saša říkala, určitě věřila, že si je nechám pro sebe a nebudu je nikomu vykládat, zvláště pak Inušce.

Saša byla sice o tři roky starší, ale už na fakultě jsme se velice spřátelily. Tak trochu se závistí jsem sledovala, jak se rozvíjí vztah mezi těmi dvěma, mezi ní a Reném, a mou závist pak uhasilo, když se mi podařilo klofnout Pepíka Brejchu – nebo spíš klofnul on mě? Tehdy jsem si myslela, kdovíjaký terno jsem s panem odborným asistentem neudělala! Saša mě pak dokonce pozvala na svou svatbu s Reném a já jí tehdy docela upřímně blahopřála. Své styky jsme nikdy nepřerušily, a když se Saše narodily děti, nejdříve holčička Klárka a dva roky po ní kluk Tomík, chodila jsem je občas hlídat, když si chtěli Saša a René někam vyrazit. Nejsem si jistá, jestli v tom neměl tak trochu prsty právě René, s kterým jsem byla v práci v každodenním styku a mně nemohlo uniknout, že jsem pro něj začala být něčím víc než pouhou spolupracovnicí. Přiznám se, že mi to dělalo dobře, i když naše styky nikdy nepřekročily rámec dobrého přátelství. Když pak někdy při firemní oslavě stouplo Renému do hlavy víno, vyznával mi lásku, druhý den jsme se však oba tvářili, jako by šlo jen o žert. Přiznám se, že mi jeho přízeň dělala dobře, ale vytrvale jsem ho odmítala. Bylo pro mne zcela nepřijatelné, že bych mohla svést manžela své přítelkyně.

Pohlédla jsem na Inušku. Ta by asi podobné zábrany jako já neměla. Usmála jsem se. Inuška mi oplatila a řekla: „Že my ženský jsme tak pitomý, důvěřivý slepice! Já bych asi svýmu manželovi tolik jako ta tvá Saša nevěřila!“

Seděly jsme proti sobě chvíli mlčky a já se pak zeptala:

„Co bys dělala na mým místě?“

Domnívala jsem se, že má Ina v těchto věcech jasno, a tak mě překvapilo, když jsem viděla, že s odpovědí váhá. Povzdechla si, ale pak řekla se vší rozhodností: „Člověk musí být sobec! Zvlášť pokud jde o chlapy!“ Ano, taková slova odpovídala její životní filozofii. A Jiřina pokračovala: „Co z toho budeš mít, když mu budeš nastrkovat záda?! Když mu nedáš ty, dá mu jiná, a z tebe zůstane napořád jenom ta hodná, ale pitomá teta, která se stará o děti!“

Na tom, co říkala, byl kus pravdy, to jsem si sama už nějakou dobu uvědomovala. Nechtěla jsem se stát jen jakousi pasivní rekvizitou v manželství Saši a Reného. Než jsem však stačila odpovědět, vhrnuly se do vinárny další dvě členky našeho spolku, Stáňa s Magdou, a hned jak nás zblejskly, zamířily k našemu stolku. Aniž by Magda brala nějaký ohled na to, že nás možná ruší v rozhovoru, nestačila si ani objednat a hned se ptala: „Máte už, holky, vyměněný dolary?“

Magda, jako hlavní organizátorka našeho zájezdu do Ameriky, si se sobě vlastní rázností a energií přisvojila i všechna ostatní práva. Vzala si na starost naše finance, doklady, vypracovala plán cesty z New Yorku přes Las Vegas a Grand Canyon do San Francisca a Los Angeles. Pak jsme si měly před návratem do New Yorku odskočit ještě k mexické hranici do San Diega Mně to takhle docela vyhovovalo, že jsem se nemusela takřka o nic starat. Dokonce ani o oblečení.

„Já už si dolary vyměnila,“ pronesla líně Jiřina.

„Je na to ještě času dost,“ pokrčila jsem rameny.

„To snad není pravda!“ vyjela Magda. „Ona má času dost! Už ti došlo, že za tři dny letíme?“

„Neboj se, to stihnu,“ snažila jsem se ji uklidnit, a abych převedla řeč jinam, zeptala jsem se: „Markéta nepřijde?“

„Ta s námi jednak nejede a jednak se musí starat o ty svý dva haranty, protože já dřepím tady s vámi!“

„A co její matka? Ta přece taky občas hlídá.“

„Ta má dneska zase nějaký doktory či co,“ mávla Magda rukou. „Těch dolarů si vemte radši víc, protože prohlídnout si celej Grand Canyon to asi nestihneme, tak se budeme muset nad ním proletět helikoptérou a to něco stojí!“ Pak se do hledáčku Magdiny pozornosti dostala Ina. „Ty si, holka, nemysli, že tam budeš vlát v nějakejch svejch róbách! Koukejte mít všechny pořádný boty s pevnou podrážkou, na sebe džíny a taky nějakej ten svetr!“

Inuška mlčela, hlavu měla sklopenou provinile ke stolu.

Magda do ní strčila loktem: „To se týká hlavně tebe!“

Inuška zvedla hlavu s výrazem uražené královské výsosti a chladně si přeměřila svou kamarádku: „Mou garderobu nech laskavě na mně!“

Probíraly jsme ještě další záležitosti spojené s cestou: ubytování, chvíli jsme se přely, jaké auto si budeme půjčovat, jestli velký či malý, spojovalo nás, že jsme se všechny na ten zájezd nesmírně těšily, i když jsme se snažily nedávat to příliš najevo. A překvapilo nás, když jsme zjistily, že se zatím venku zešeřilo a že se rozcházíme vlastně za tmy.

Začal se můj první večer jako rozvedené paní. Měla jsem v hlavě příjemný opar z vypitého vína. Ten však během cesty domů vyprchal a já pak vstoupila do prázdného bytu. Dnes to na mě dolehlo obzvlášť tíživě. Bloumala jsem z pokoje do pokoje a nevěděla jsem čeho se mám chytit. Radši jsem se v myšlenkách vrátila opět k našemu babinci. Na ty schůzky jsem chodila docela ráda. Co my tam jen všechno probraly! Od šatů a módy přes chlapy až k politice.

Nicméně jsem nebyla ochotná přijmout představu, že by se tyhle schůzky měly stát jedinou náplní mýho života. Ten plynul den po dni, měsíc po měsíci, a já se tak nějak nenápadně, aniž jsem si toho stačila povšimnout, stala součástí téhle party mladých – dosud jsme si všechny mladé připadaly – úspěšných a bohatých, leč osamělých žen, které kormidlovaly kocábky svých životů kolem skaliska jménem třicítka. Některé z nás ho už dokonce minuly, všechny jsme se tvářily, jako že neexistuje, ale to neznamenalo, že ho můžeme vymazat, nikoliv! Ať už bylo to skalisko před námi nebo za námi, prostě tu bylo a na tom se nedalo nic změnit.

Měla jsem dojem, že jediná z nás, která si uvědomovala to plynutí času, den po dni, měsíc po měsíci, byla Stáňa. Snad proto, že z nás byla nejstarší. Kolikrát jsem si kladla otázku, proč se tahle vzdělaná a nijak ošklivá holka dosud nestihla vdát. Měla nejspíš na muže příliš vysoké nároky. Ale to jsme měly my všechny, jedna jako druhá! V době, kdy jsme měly lovit manžely, jsme budovaly své kariéry, a když jsme se pak kolem sebe rozhlédly, byla nabídka rozebraná. Všichni, kdo za něco stáli, byli už zadaní.

Aspoň tak mi to jednou ve slabé chvilce vysvětlovala jindy velmi uzavřená Stáňa. A pak dodávala: „Nemysli si, že jsem to hned vzdala. Jsem přece normální ženská, která toužila po manželským štěstí. Dneska žádný takový štěstí kolem sebe ani nevidím, ani neznám, ale tehdy jsem tomu ještě věřila. Chtěla jsem mít muže, děti, pak jsem ze zoufalství skončila tak, že jsem si dávala inzeráty, odepisovala jsem… Nebudu ti líčit podrobnosti, byly z toho vždycky jen krátký známosti a brzký rozchody. Bylo mi nejlíp o samotě doma. Začala jsem mít pocit, že můj byt je můj hrad. Má pevnost! Nedobytná! Měnila jsem byty pořád za větší a ještě větší, ale v žádným jsem se necítila dlouho spokojená. Teď mám celý patro ve vile. A kočky k tomu! Jediný živý tvory! Promiň, že tak kecám, ale někdy to z člověka musí ven. Nikdo mimo tebe to už nikdy neuslyší! Nevím, proč jsem si vybrala právě tebe!“

Já to taky nevěděla. Stánino svěřování mi nebylo nijak příjemné, nevěděla jsem, co bych jí na to měla říct. Ano, už delší dobu jsem pozorovala, že se stává stále zatrpklejší, že se stěhuje do stále větších a luxusnějších bytů, které vždy znovu zařizuje, utrácí za to šílený prachy a doufá, že na nový byt uloví i novýho muže. Ale to se jí nedařilo a zatím zůstávala stále sama jen se svými kočkami. Tohle pro mě nebyla žádná příjemná vzpomínka.

Na poličce vedle televizoru stála lahev portugalu. Na chvíli jsem zaváhala, jestli si nemám nalít skleničku, ale pak jsem od toho upustila. Vzpomínka na Stánino svěřování ve mně vyvolalo pochybnost, jestli můj rozvod s Pepíkem nebyl přece jen poněkud ukvapený. Ne všechno bylo přece v našem manželství špatný. Zvláště na počátku. Když jsem si Pepu brala, byla jsem dokonce pyšná na to, jakýho mužskýho se mi podařilo získat, a všechny holky z ročníku mi záviděly, že se mi povedlo sbalit docenta Pepu Brejchu.

Když se to provalilo, strašně jsem se bavila a smála. Zvaly mě tehdy, abych s nimi zašla na kafe do bistra poblíž fakulty.

„Dneska nemůžu,“ odmítla jsem.

„Proč?“

„Jedu s Pepou do Průhonic.“

„S jakým Pepou?“ ptaly se holky zvědavě.

„S docentem Brejchou,“ tvářila jsem se lhostejně, jako by vůbec o nic nešlo a Pepa byl jen nějakým prodavačem v sámošce. Pepa byl docela pohledný mužský a nebyla jsem jediná, kdo se snažil upoutat jeho pozornost. A teď jsem to byla právě já, kdo nastupoval před zraky holek z ročníku do jeho hondy. Ty, panečku, tehdy jen zíraly!

Vzali jsme se po mé promoci, krátce před mými čtyřiadvacátými narozeninami. Maminka byla mým manželem nadšená, štěstím zářila jako hvězda na vánočním stromečku. S tátou to bylo jinak. Štvalo mě to, protože jsem si představovala, že jejich vztah bude srdečnější a přátelštější. Táta taky hovořil o Pepíkovi s mírnou ironií, kterou jsem asi cítila jen já. Nakonec jsem rezignovala a smířila jsem se s daným stavem. Samozřejmě, že na svatbě dcery plnil svou roli otce nevěsty, jak se patří, ale mně utkvěl v hlavě stále ten kratičký rozhovor, jaký jsme spolu vedli krátce předtím

„Myslíš si, že je pro tebe Pepík to pravý ořechový?“ zeptal se táta jednou, když jsme spolu byli o samotě. Věděla jsem, jak kritický má táta pohled na mého nastávajícího. Dráždily mě jeho občasné sarkastické poznámky na Pepíkův účet, a tak jsem tentokrát odpověděla pěkně zostra: „Já bych tě, tati, ráda upozornila, že Pepík bude můj manžel, ne tvůj!“

„Promiň,“ omlouval se táta. „Já bych jen rád, abys byla šťastná!“

„Já budu šťastná, když se budeš chovat k Pepíkovi trochu vlídněji!“

„Budu se snažit, to ti můžu slíbit,“ přikývl táta.

Ať jsem myslela na cokoliv, vždycky jsem se znovu vracela k Pepovi. Marně jsem se snažila vyhnat toho blbečka z hlavy! Znovu se mi vracel náš rozhovor před soudem po rozvodu, znovu jsem slyšela, jak se směje. Kde se v něm najednou vzalo tolik vtipný kaše? Kdepak si jí zobnul? Snad nestačil za tak krátkou dobu najít útěchu u nějaký jiný buchty! Nebo to snad bylo z radosti, že se mě konečně zbavil? To snad ne! Když jsem se zamyslela nad naší společnou minulostí, musela jsem uznat, že Pepík nebyl vždycky jen „tím mým blbečkem“. Když se mi ho podařilo klofnout, lichotilo mi, že jsem ulovila pana docenta, o kterého usilovalo celý hejno slepic z pátýho ročníku. Každá z mých spolužaček by se tím bývala ráda pochlubila, ale nebylo jim dopřáno.

Faktem je, že Pepa neměl nikdy příliš velký smysl pro humor. Bral život vždycky příliš vážně, dokonce se mi zdálo, že je pro něj často jen těžkým neradostným údělem.

Jako by na něm ležel stále jakýsi příkrov šedivý mlhy. Už jen to banální křestní jméno Pepík jako by svědčilo o jeho průměrnosti. Ano, Pepík přednášel na vysoké škole. Ale časem, jak jsem ho začala poznávat stále víc a důvěrněji, jsem začala pochybovat, že by byl schopen přijít s nějakou vlastní, originální myšlenkou. A na vysoký přednášel jen proto, že byl pro praktický život zcela nepoužitelný. Jenže tohle všechno jsem odhalila a plně si to uvědomila, až když bylo pozdě: před dvěma léty. Před tím jsem dlouhé roky stále doufala. To jsem si vzpomněla na tátova slova, když zapochyboval, jestli je pro mě Pepík „to pravý ořechový“. Jenže to jsem mu přece nemohla přiznat!

Na svatební cestu jsme odjeli s Pepíkem na Kubu. Můj manžel tak trochu zapochyboval, jestli to snad není „zbytečný luxus“, ale tehdy mi nedalo moc práce přesvědčit ho, že si při našich příjmech takový přepych můžeme dopřát. V prvních létech našeho manželství jsme byli plni dychtivosti poznávat svět, uchopit ho celý do svého objetí a pospíšit si, než bude pozdě.

Pepa Brejcha byl o čtrnáct let starší než já, a jak se mu blížila čtyřicítka, začala s ním být tak trochu nuda. Naše večery byly fádní a někdy i otravné. Pepa se odmítal dívat na televizní pořady, které bych s chutí sledovala já. Seděli jsme u stolečku a Pepa luštil sudoku. Nikam se mu nechtělo, odmítal návštěvy divadel, společenských akcí, výstav, největším blahem mu bylo válet se doma na pohovce.

„Co kdybychom si zajeli do Litomyšle na operu?“ navrhla jsem jednou.

„Takovou dálku?“ zeptal se otráveně. „Kdo se má pak v noci vracet autem do Prahy?“

„Mohli bysme tam přespat!“

„Já se nejlíp vyspím doma ve svý posteli!“ zasmál se. Pak začal mít řeči, jaký vedou stárnoucí ženský – a já tehdy netušila, že je budu mít jednou i já. „Víš, co mě tak napadlo, Danuško? Co kdybysme si pořídili děťátko?“

Vyděsil mě. Dítě pro mě tehdy znamenalo konec mládí a já si pořád připadala mladá.

„Nechceš s tím ještě počkat? Myslíš, že je na to teď zrovna vhodná doba? René mi prozradil, že mě chtějí jmenovat ředitelkou oddělení!“

„Víš, jak by to bylo krásný, kdybysme měli syna! Jako nositele mýho jména,“ díval se zasněně do stropu.

Měla jsem pocit, že se snad zbláznil. On by tedy vlastně nechtěl ani tolik syna jako „nositele jména“! Ale jakýho jména? Vždyť na tom jeho Brejchovi nic nebylo! Nic takovýho! Pořád mi připadalo, že stojím teprve na startu, na začátku života, byla jsem nadupaná, mladá a ctižádostivá. V auditorské a poradenské firmě, kam mě před léty po promoci a po několika kolech náročných přijímacích pohovorů nakonec přijali, jsem stoupala vzhůru, šprcli po šprcli, nejdříve jako mladší asistentka, pak jako starší asistentka, juniorka a nyní už seniorka a manažerka; konec žebříku se mi zdál v nedohlednu, mířil až do nebe. V té době jsem neměla ctižádost skončit u pokaděných plen a kuchyňskýho sporáku!

Tehdy mi začalo konečně svítat, že jsem manželstvím s Pepou šlápla poněkud vedle. Naše povahy byly diametrálně odlišné.

Zatímco chlapi kolem Pepy, jeho vrstevníci a spolužáci, se drali vzhůru, na kontech jim přibývaly nejdříve statisíce, pak miliony a některým i desítky milionů, stavěli si honosné vily, Pepovi stačilo ke spokojenosti, když se ozvali tu z rozhlasu, tu z televize, aby udělal přednášku nebo se účastnil diskusní besedy. Ke spokojenosti mu stačil náš třípokojový byt, který byl sice rozlehlejší, než bylo obvyklé, nicméně stále zůstával jen bytem, ve kterém se nedaly pořádat velké večírky, na jaké jsme byli občas zváni k jeho kolegům. Na těch jsem si taky všimla, že se ti lidé chovají k mému manželovi sice slušně, nicméně s jakýmsi despektem jako k někomu, kdo zůstal v letu doby pozadu. Ano, bylo to tak. Pepovi stačilo zcela ke štěstí, že je váženým a uznávaným panem docentem. A zatímco ta naše šílená doba pádila vpřed, my zůstávali na místě jako vidle v hnoji. A já měla stále silnější pocit, že můj muž je jen neschopný trouba.

A jak se náš společný život stával stále fádnější a nudnější, klesala i Josefova touha po mém těle. Na počátku našeho manželství mě překvapovala a mnohokrát uváděla přímo v nadšení Pepíkova mužná síla, tehdy byl ochoten milovat se se mnou třeba třikrát denně a dalo mi dost práce trochu zkrotit jeho apetit. Dnes už se naše erotické hrátky omezovaly jen na sobotní odpoledne; pro Pepu byly zřejmě spíše zvykem, kterému se však v poslední době snažil stále častěji vyhýbat, což mi nikterak nevadilo, protože pro mě byly tyto věci už jen otravnou povinností.

Myslím, že každé manželství má v sobě jakousi setrvačnost, a to naše nebylo výjimkou. Nevím, čím to je. Snad tím, že se jeden ani druhý z obou manželů nemůže odhodlat, aby řekl: Snad bude lépe, když s touhle fraškou skončíme! U nás to nebylo jiné. Když jsme jednou večer seděli mlčky vedle sebe před televizní obrazovkou, aniž jsme vůbec vnímali, co se tam děje, párkrát jsem mrkla na svého pana docenta, kterému padala víčka. Vypadal při tom dost směšně. Pak ze mne vypadlo: „Myslíš si, Pepo, že to naše manželství má nějakej smysl?“

Pro Pepu to bylo asi dost nečekaný, protože se probral, otřepal se na pohovce vedle mě a řekl: „Jakej v něm chceš hledat smysl? Naše manželství je stejný jako každý jiný!“

„Myslíš? To je ovšem hrůza!“ povzdechla jsem si. Chvíli jsme seděli vedle sebe opět mlčky. Pak řekl Pepa:

„Jedinej smysl manželství jsou děti, a to ty odmítáš!“ Byla to obehraná písnička. Už mnohokrát jsem mu vysvětlovala své názory, ale on se tvrdošíjně tvářil, že je nechápe

„Já děti neodmítám… Jenom jsem s nima chtěla ještě nějakou dobu počkat.“

„No konečně! Takže teď už je neodmítáš?“

„Ne.“

„To je skvělý!“

„Moc se, Pepo, neraduj! Protože já bych ty děti nechtěla s tebou!“

„Co je to za blbosti?! A s kým tedy, prosím tě?!“ zíral na mě Pepa ohromeně. Vůbec nechápal, kam směřuju.

„To ještě nevím. Ale rozhodně ne s takovým člověkem, jako jseš ty!“

„Chceš mě zase, Dano, urážet?!“

„To nejsou urážky, to je konstatování. Co ty bys moh‘ mýmu dítěti dát? Inteligenci? Nezdá se mi vysoká. Talent? K čemu, prosím tě? Nevím o žádným, kterým bys oplýval!“

„Ty náno nafoukaná! Co si o sobě myslíš?! Že jsi pobrala všechnu moudrost světa?! Že jsi snad sežrala Šalamounovo hovno?!“

S rozkoší jsem přihlížela, jak se mi ho podařilo vytočit. Já zůstala ledově klidná. A klidně jsem mu oznámila:

„Dám se s tebou rozvést, Pepo. Ber to na vědomí!“

„Ne ty se mnou, ale já s tebou! Mám tě už plný zuby,“ zařval, a když odcházel z pokoje, práskl za sebou dveřmi, div že se nevysypala skleněná výplň.

Měla jsem obavy, aby snad nechtěl se mnou spát v ložnici. Měl naštěstí tolik inteligence, že si ustlal ve své pracovně.

2.

Když se vrátila Inuška z „babince“ domů, do svého luxusního bytu s rozlehlou terasou ve vile nad Grébovkou, nepřestávala jí vrtat v hlavě Danina slova, jak ji uhání René Urban, zástupce ředitele auditorské a poradenské firmy. Jak si mohla Inuška nechat ujít takovou příležitost! Reného znala sice pouze z několika letmých setkání, kdy spolu prohodili jen pár slov, ale přesto se mohla pokusit upoutat jeho pozornost. Měla projevit rozhodně víc aktivity.

Ta však právě Inušce v poslední době chyběla. Cítila se unavená, skleslá, neměla do ničeho chuť, tím méně do navazování nových kontaktů s muži. S tím neměla nikdy problémy a divila se, že ostatní členky babince s tím mívají takové potíže. Oproti ostatním holkám měla jisté výhody a přednosti. Byla z nich nejmladší, měla pružnou, štíhlou postavu a vůbec to byla atraktivní mladá žena. Byla si toho náležitě vědomá, a podle toho se taky chovala: sebevědomě, sebejistě, takže to mohlo řadu zamindrákovaných chlapů i odrazovat. Ale takovými Ina už dopředu pohrdala. Co s nimi?! Ti pro ni jako životní partneři nepřicházeli v úvahu!

Inuška stála u okna a dívala se ven do rozlehlého parku. Lavičky na pěšinkách byly opuštěné a osvětlovaly je pouze lampy, kolem kterých se v mlze tvořily barevné kruhy. Působilo to tísnivě. Inuška si přejela dlaněmi po nahých pažích, aby zahnala chlad, jaký se jí náhle zmocnil.

Cítila se nespokojená s celým svým životem a nevěděla proč. Vždyť se jí v podstatě zdařilo vše, po čem toužila.

Ještě před několika málo léty by ji ani nenapadlo, že by mohla dosáhnout tak skvělého postavení!

Nebyla k sobě nekritická, a tak si byla dobře vědomá toho, že nezastává své místo pouze díky svým pracovním schopnostem, ale také díky svému vynikajícímu talentu i v jiné oblasti, která by se dala opsat slovem „intimní“. Pokládala to za zcela normální a samozřejmé, že využívá daru, který jí byl nadělen přízní osudu, spíš ji udivovalo, že to ostatní ženy nedělají. O muže neměla nikdy nouzi. Navykla si je velkopansky odmítat, pokud neodpovídali jejím nemalým nárokům, což znamenalo, že museli mít odpovídající vzhled, aby se za ně nemusela stydět, patřičnou inteligenci a samozřejmě i slušné bankovní konto…

Nikdy nebyla sama. Záhy po svém nástupu do zaměstnání sbalila ředitele oddělení a stala se jeho milenkou. Sama si z toho dělala legraci, protože byla nejen vzdělaná a chytrá, ale taky nadmíru inteligentní a ironická. Od samého počátku jí bylo jasné, že tenhle její milenecký vztah nemá žádnou perspektivu. Když posléze usoudila, že už jí ředitel nemůže dát víc a že její skvělé postavení je zároveň i její konečná, chladně se s ním rozešla.

I teď byl jejím milencem člen užšího vedení banky, personalista Mirek Vávra. Také tentokrát to byl vztah zcela účelový a neměl žádnou perspektivu, protože Mirek byl ženatý, měl dvě děti a hned na počátku jejich vztahu oznámil Ině, že se nehodlá rozvést.

„Nevím, proč o tom mluvíš,“ pohlédla na něj Ina tehdy s předstíraným údivem

Mirek byl s její odpovědí spokojen. Ina na něj nevyvíjela žádný tlak, aby se rozvedl, protože ani ona si nebyla zcela jistá, že by byl právě Mirek tím mužem, s kterým by chtěla trávit celý svůj život, a Mirkovi to vyhovovalo, protože netušil, jaké se za tím skrývá čertovo kopýtko. Zpravidla navštěvoval Inu v jejím bytě a jejich večery bývaly pestré. Občas spolu řešili i pracovní problémy, poslouchali muziku, sledovali zprávy ze světa financí nebo navštěvovali společně divadla, pokud Mirek dostal vstupenky jako dárek v bance.

V poslední době se však Inuška začala s Mirkem nudit, a tak usoudila, že nastal čas tuhle lásku ukončit. Nejlepší by bylo udělat to co nejdříve, nejlépe hned zítra, ještě před odjezdem do Ameriky. K tomuto rozhodnutí dospěla Ina minulý týden při návštěvě své rodné obce na Oravě. Inuška byla totiž Slovenka, která však na rozdíl od mnoha svých rodáků, kteří se usídlili v Praze a tvrdošíjně, s téměř chorobnou zarputilostí lpěli na svém rodném jazyce, hovořila česky skvěle, takže by její původ jen stěží někdo odhalil. Její vztah k rodišti byl zvláštní: na jedné straně ho vášnivě milovala, zpívala nádherné písničky, jaké se v dětství naučila, na druhé straně jako by se styděla, že pochází ze zapadákova, který nebyl ani na mapě, a tvrdila, že vyrostla v Kysúckém Novém Městě, kam chodila do gymnázia. Tehdy sledovala se závistí slavné herečky ve filmu a v televizi a litovala, že nemá aspoň malou kapku hereckého talentu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hon na motýly.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.