Hana Marie Körnerová

PROSÍM VÁS,

SESTŘIČKO…

Hana Marie Körnerová

PROSÍM VÁS, SESTŘIČKO…

Copyright © Euromedia Group, k. s. 2012, 2019

ISBN 978-80-249-3755-7

Sedmdesátá léta

Kapitola 1

„Sestřičko, prosím vás…“ Drobná žena s dítětem na ruce zastoupila Sylvii cestu právě ve chvíli, kdy hodlala proběhnout  lítačkami na oddělení. „Prosím vás,“ opakovala naléhavě, „volali mi před chvílí od manžela z práce. Měl úraz na stavbě. Prý něco s nohou. Odvezli ho sem k vám. Můžete mi říct, jak se mu daří?“

Můj bože, pomyslela si Sylvie zděšeně. Ona se ptá tak bezelstně, tak obyčejně. Něco s nohou… Jak jí mohli říct něco takového. Ten, kdo jí volal, se asi bál…

„Prosím vás,“ znovu naléhala žena. „Jak se mu daří? Má tu nohu zlomenou?“ Zachytila Sylviin nejistý pohled a znepokojeně se zeptala: „Nebo tu snad není, ale řekli mi…“

„Ale ne, je tu,“ ujistila ji Sylvie a připadala si v té chvíli jako zrádce. „Počkejte chvíli. Zavolám pana doktora a ten vám poskytne informace.“ Proklouzla lítačkami a rozběhla se k inspekčnímu pokoji. V zádech ji pálil ženin nechápavý pohled.

Nezvládla jsem to, myslela si, když o chvíli později stála opřená zády o studenou žlutou zeď a zpoza skleněných dveří k ní doléhal žalostný nářek. Nezvládla jsem to. A možná asi nikdy nezvládnu. Zpanikařila jsem. Asi jsem měla zůstat na dětském, sem se vůbec nehodím…

„Co tady stojíte?“ Doktor Horáček vyšel ze skleněných dveří a prudce je za sebou zabouchl, až tabule zařinčely. „Nemáte co na práci?“

„Mám. Já jdu… já…“ Měla na sebe zlost, protože začala koktat jako vždycky, když ji zaskočila něčí hrubost. „Vy jste ji tam nechal samotnou?“ odvážila se zeptat.

„Samozřejmě že jsem ji tam nechal samotnou. Mám s ní snad brečet? Co je vám vůbec do toho? Kdybyste se radši starala o to, o co máte!“

Vyrazila bezhlavě pryč. „Počkejte!“ zařval na ni. „Když už jste tady, vyřídíte aspoň telefon. Tady máte číslo. Zavoláte k ní domů, ať si pro ni někdo přijede. Nemůžeme se starat ještě o ni! A koukejte to vyřídit pořádně, ať zase něco nezvoráte,“ dodal nelaskavě, když jí podával lístek s telefonním číslem.

Možná bych měla odejít, dokud je čas, myslela si, když otáčela číselníkem. Jsem tady už týden a každý den z toho týdne byl propadák, utrpení, průšvih. Navíc věděla, že se nebude moci zbavit obrázku plačící ženy s dítětem na rukou. Ani teď, ani až večer přijde domů…

Jejího muže přivezli hned ráno po vizitě. Dělník, úraz na stavbě. Náklaďák ho při couvání přirazil na zeď domu, promáčkl mu břicho, rozdrtil stehenní kost, kyčel i pánev. Bůhví proč ho přivezli sem, a ne do okresní nemocnice. Zřejmě někdo zazmatkoval a sem to bylo blíž. Přinesli ho na improvizovaných nosítkách dva špinaví, vyděšení chlapi, za nimiž na bílých dlaždicích zůstávaly krvavé šlápoty.

„Čekali jsme dlouho na sanitku, a když nejela, naložili jsme ho do dodávky a přivezli sem,“ vysvětlovali. „Báli jsme se, že nám vykrvácí.“

Vykázali je za dveře ambulance, na chodbu plnou ztichlých pacientů, krčících se na tvrdých bílých lavicích podél stěn. Seshora z oddělení přiběhl na pomoc doktor Fišer, jako vždycky bez pláště, a s ním schopná sálová sestra Soňa, která za všech okolností vypadala chladně a nevzrušeně. Měli plné ruce práce, jen ona tam stála a nevěděla, co má dělat.

„Tak ho aspoň zapište do knihy,“ řekl jí Horáček, „stejně tu nejste nic platná.“

Věděla, že není nic platná, ale přesto se jí dotklo, s jakým despektem to vyslovil. Pacient s obličejem bílým jako papír přestal sledovat lékaře a podíval se na ni. Připadalo jí děsivé, že je stále při vědomí. Jeho zranění vypadalo strašlivě, domnívala se, že musí mít nesnesitelné bolesti, navíc ztratil spoustu krve.

„Řekněte mi, jak se jmenujete.“ Musela se naklonit až k němu, mluvil tak tiše, že mu sotva rozuměla. Napsala jméno a rok narození a pak ji odstrčil Fišer, snažící se pacientovi rozstřihnout krví ztvrdlou nohavici montérek.

„Nepřekážejte tady, stíníte mi! Uhněte!“

Prudce couvla s ambulantní knihou v ruce. „Ale doktor Horáček mi řekl, že ho mám zapsat.“

„Proboha, přestaňte blbnout! Všechno, co potřebujete vědět, vám snad řeknou ti dva, co ho přivezli! Potom se jich zeptáte! Teď mi podržte nohavici, musím se nějak dostat k tomu drátu!“

Teprve teď si všimla, že zakrvácená beztvará noha je uprostřed stehna zaškrcená. To se zřejmě ti dva pokusili svému raněnému kamarádovi pomoci, jak nejlépe uměli. Vzhledem k rozsahu a umístění poranění to byl zcela zbytečný zákrok. Navíc ten rezavý drát, nalezený někde na stavbě…

Fišer polohlasně klel. Podívala se na raněného. Připadalo jí zvláštní a nelidské, že všichni usilovně pracují na jeho těle, ale s ním nikdo nemluví. Bylo to, jako by ten obličej s očima plnýma strachu ke krvavé věci pod ním ani nepatřil. K věci… Všichni se ze všech sil snažili zachránit mu život a nikdo neměl čas říct mu něco uklidňujícího, laskavého. Určitě to potřeboval. Pohlédl na ni, jako by vycítil, nač myslí.

„Přežiju to?“ zeptal se.

„Ano,“ řekla bez váhání. „Samozřejmě že ano. Teď, když jste tu, bude všechno v pořádku. Tady se vám už nic nemůže stát.“ Znělo to přesvědčivě, protože tomu sama chtěla věřit.

„Asi přijdu o nohu,“ zašeptal. „Myslel jsem na to, když jsem ležel u té zdi. Ale to je jedno. Hlavně když to přežiju. Musím. Mám čtyřměsíčního chlapečka…“

Zapisovala jeho nacionále, věděla, že je mu jednačtyřicet.

„Loni jsem se znova oženil,“ dodal. „Já teď nemůžu umřít.“

„Neměl byste se unavovat mluvením,“ napomenul ho Fišer. „A vy, sestro, mi to držte pořádně!“ Konečně se mu podařilo odstranit drát a rozstřihnout kalhoty až ke kyčli. Pod látkou se objevila beztvará změť masa, pokrytá krví a blátem ze stavby. Ostře z ní trčely bílé úlomky kostí.

„Zbytek v narkóze,“ řekl Fišer a Soňa, která odstrčila Sylvii stranou, pokryla celou ránu bílou záplavou sterilních čtverců.

„Podej mi tam z toho bubnu roušky! A prostěradlo!“

Zřízenec Karlíček rozrazil dveře ambulance a bravurně zaparkoval těžký dvoumetrový vozík těsně vedle raněného.

„Přeložíme ho i s nosítky,“ řekl Horáček. „Vy ne, sestro,“ otočil se na Sylvii. „Vy držte ruku s kapačkou. Pozor na stojan!“

Vyjeli ze dveří ambulance, provázeni pohledy čekajících pacientů. Stojící jim ustupovali z cesty, sedící natahovali krky, aby zahlédli alespoň něco z vozíku zakrytého prostěradlem a obklopeného bílými plášti. Sylvie tlačila rachotící stojan s infuzí a očima sledovala rozhoupanou hladinu v lahvi. Dveře výtahu za rohem byly dokořán a Karlíček navyklým pohybem zvedl přední kola vozíku, aby mohl najet na vyvýšenou podlahu. Vozík poskočil a pacient tiše zasténal.

„Dávejte přece pozor,“ houkl na Karlíčka Horáček.

„Dělám, co můžu,“ odsekl zřízenec. „Vidíte přece, že ten výtah je zase o deset čísel výš. To musíte říct údržbářům, ať s tím něco udělají. Já lítat neumím!“

Horáčkovu odpověď už Sylvie neslyšela. Pacient otevřel oči a podíval se na ni. Jeho ruka pod prostěradlem se pohnula, ale pohyb nedokončila. Bylo to pro ni příliš namáhavé.

„Děkuju,“ hlesl a Sylvie si všimla, že jeho obličej už není bílý jako papír, ale že začíná šednout. Lícní kosti mu ostře vystoupily, oči zapadly.

„Nemáte zač,“ usmála se. Ráda by něco dodala, ale neodvážila se, protože v tu chvíli se všichni ve výtahu otočili a podívali se na ni.

„Vy s námi nemusíte,“ řekl Horáček. „Vraťte se na ambulanci a vysvětlete těm lidem, že budou muset ještě nějakou chvíli počkat. To, co nespěchá, zkuste přeobjednat.“

Než se vzmohla na odpověď, dveře se zabouchly. Ještě chvíli stála před výtahem a sbírala odvahu. Chodba k ambulanci byla dlouhá a lemovaly ji desítky zvědavých očí. Projít mezi nimi vyžadovalo jistou odvahu. A té se jí zatím nedostávalo. Přála si být tak suverénní jako ostatní sestry, které tím špalírem procházely zcela nenuceně a ještě přitom stačily oslovovat jednotlivé pacienty jménem.

Nadechla se, udělala několik kroků, které jí zbývaly k ohybu chodby, a odhodlaně vykročila ke vzdáleným ambulantním dveřím. Svazek klíčů svírala připravený v ruce, aby pak nemusela ztrácet čas.

„Sestřičko, prosím vás, sestřičko…“

Natahovali k ní ruce a strkali jí papírky, mokré rentgenové snímky a obálky s nálezy. „Já jsem tu byl první, sestřičko! Už čekám víc než hodinu.“

„Mně ujede autobus…“

„Potvrďte mi aspoň propustku, že jsem tu byl…“

Snažila se zapamatovat si, komu ty hlasy patřily, ale bylo to marné. Lidí bylo příliš mnoho.

„Budete si muset ještě nějakou chvíli počkat,“ řekla, jak nejrozhodněji uměla, ale její hlas neměl správný zvuk. Nevzbuzoval autoritu. „Pochopte to, prosím vás. Vždyť jste to sami viděli…“

„Tady je furt něco,“ ozval se nespokojeně ošuntělý děda s holí. „Eště sem nezažil, aby tu jedna ordinace proběhla normálně!“

Toho si pamatovala, vídala ho tu sedět každý den. Vždycky si na něco stěžoval. Dnes, v napjaté atmosféře, působila jeho slova jako rozbuška. Pár lidí začalo reptat hlasitěji.

Podařilo se jí uniknout za dveře ambulance. Na skleněné desce psacího stolu se pokusila roztřídit přinesenou hrst papírů, ale některá jména se jí vůbec nepodařilo přečíst, Horáček měl strašný rukopis. Dva rentgenové snímky se slepily k sobě, několik lístků zapadlo pod stůl.

Když se ozvalo suverénní zabouchání na dveře, vyděsila se, ale byl to naštěstí jen zřízenec Karlíček. Přinesl umolousanou občanku raněného, aby mohla doplnit zápis do knihy.

Jedním pohledem přehlédl zmatek na psacím stole, zakrvácenou podlahu s odhozeným rezavým drátem i převazový stolek s použitými nástroji a kupkou krvavého mulu. Vklouzl dovnitř a přirazil za sebou dveře.

„Pomůžu ti uklidit ten bordel,“ nabídl se. „Papíry počkají. Když to nezapíšeš hned, nic se nestane, ale ten binec by ti neprošel. Až se vrátí Horáček, začne hned ordinovat. Pacienti už prolamujou dveře. Umej si nástroje a já ti setřu podlahu. Jak se jmenuješ? Sylva?“

„Ne, Sylvie.“

„To je skoro stejný. Chceš cigaretu?“

„Ne, radši ne. Ale děkuju vám.“

„Co mi vykáš, to ti připadám tak starej?“

„Ne, to ne,“ řekla rychle. Připadal jí tak, protože mu bylo přinejmenším pětatřicet, měl řídké světlé vlasy a ohromné břicho. Přesto se pohyboval rychle a účelně. Hořící cigareta v koutku úst mu nijak nepřekážela.

„A netvař se tak vyděšeně,“ dodal, když odnesl smeták a kbelík a usadil se na Horáčkově židli. „Čím víc se tak budeš tvářit, tím víc si budou na tebe dovolovat. Hlavně naše dámy. Jedna jako druhá se chovaj, jako by zapomněly, že když sem nastoupily, byly úplně stejný kopyta.“

Přes všechnu úzkost se musela usmát. „Já vím, úplně jako já,“ řekla.

„Jo, jako ty. Žádnej učenej z nebe nespad! Až tady budeš rok, budeš umět taky všechno.“

„Rok? Teď se mi zdá, že tady rok v žádném případě nevydržím. Mám chuť utéct hned po záruční lhůtě.“

„Po čem?“

„Po zkušební měsíční praxi.“

„Kam bys chtěla utíkat? Všude je to stejný. Nebo skoro stejný. Nemysli si, že na tebe budou někde laskavější. Ani v okresní nemocnici ne. Copak tys nikdy nedělala na chirurgii?“

„Nikdy – kromě pár dnů praxe ve škole. A to nás k ničemu radši nepustili. Pak jsem byla už pořád jenom na interně. Na dětské.“

„No těbůh.“ Karlíček uhasil nepatrný zbytek cigarety v Horáčkově popelníku a vstal. „To si teda ještě dost užiješ. Voni páni chirurgové jsou něco docela jinýho než internisti a děckaři. Rozhodně se o nich nedá říct, že by byli útlocitný. Ale zase na druhou stranu ti na rovinu řeknou, co si skutečně myslí. Nepřetvařujou se. Nestojí jim to za to. Ale neboj se, zvykneš si na ně. A oni na tebe taky. Ještě jsem nezažil, aby si na mladou pěknou holku nezvykli. To se poddá. Kolik je ti?“

„Dvacet.“

„Tím líp, to se jim bude líbit. Tak já jdu. Měj se. A kdyby hořelo, brnkni mi na sádrovnu, přijdu ti píchnout.“

„Děkuju, Karlíčku.“

„Nemáš zač. Mimochodem…,“ otočil se s rukou na klice, „jmenuju se Václav. Karlíček je příjmení. Ale můžeš mi říkat, jak chceš.“

Než stačila odpovědět, bez pozdravu zmizel za dveřmi. Seděla na rohu psacího stolu a rozebírala to, co jí řekl. Uvědomovala si, že bez ohledu na formu to byla nejlaskavější slova, jichž se jí za týden působení na novém místě dostalo.

Když se konečně vrátil Horáček – stejně nabručený a popudlivý jako vždycky – a začal zase ordinovat, snažila se chovat „profesionálněji“ a nedělat tolik zmatků. Moc se jí to nedařilo, protože pacienti, otrávení dlouhým čekáním, byli netrpěliví. Někteří ze „stálých zákazníků“ jí dali nevybíravě najevo, že za sestry Marcelky to tady „odsejpá“ úplně jinak. Překvapilo ji, že se jí Horáček zastal.

„Není tu ještě ani týden,“ řekl svým nabručeným hlasem. „Ještě ani neví, kde co leží. Zaučuje se. Až tu bude tak dlouho jako Marcelka, bude si pamatovat i vás, pane Hošek!“

Uvědomila si, že pan Hošek je dědek s holemi, který si na chodbě stěžoval, že tu ještě ani jedna ambulance neproběhla normálně. Vděčně pohlédla na Horáčka, ale ten si jí nevšímal. Až po chvíli ji napadlo, že možná nechtěl ani tak pomoci jí jako spíš usadit toho nepříjemného pána.

Před jedenáctou, když příliv pacientů poněkud opadl a nervozita přede dveřmi i za dveřmi ambulance polevila, vydal se doktor nahoru na oddělení.

„Vy zůstaňte tady,“ zarazil Sylvii. „Až přinesou z rentgenu snímky, tak mi zavolejte na sál. Jdu se podívat, jak jsou s tím daleko.“

Vrátil se ještě dřív, než stačila zvednout telefon. Přivedl s sebou muže v umazaném bílém plášti a s obrovským obvazem na hlavě.

„Připravte mi stolek na šití,“ houkl přes rameno, když si sundal plášť a hodil ho na věšák. „Do knihy ho zapíšu sám,“ dodal netrpělivě, když viděl, že se chystá sednout ke stolu. „Je to náš řidič sanitky. Měl bouračku, když jel z okresní nemocnice s krví. Někdo mu chtěl dokázat, že je rychlejší než on, a závodil s ním.“

„Dělají to často,“ odpověděl řidič na Sylviinu nevyslovenou otázku. „Když zapneme sirénu, tak s námi závodí, většinou když vidí, že jedeme sami, bez doktora. Myslí si, že je chceme předhonit jen tak z plezíru. A vždycky nám to samozřejmě natřou. Předhonit dvanáctsettrojku s plnou kyslíkovou bombou a kompletním vybavením dokáže skoro každý. Do kopce i náklaďák s uhlím.“

„Tak co je s tím stolkem?“ přerušil vyprávění Horáček. „Na chodbě čekají další lidi, nemůžeme se tady vybavovat.“

Řidič se za jeho zády přátelsky ušklíbl a zamrkal, ale Sylvie se neodvážila gesto zopakovat, protože Horáček se otočil od stolu a studeně se na ni podíval. Zmizela v přilehlém sálku, jako když ji sfoukne.

Teď nesmím nic zkazit, říkala si v duchu, když pokrývala pojízdný stolek na šití velkou sterilní plenou. Už to dělám počtvrté, teď už opravdu nesmím nic zapomenout, jinak si sama začnu připadat jako idiot, za kterého mě tady všichni mají. Tak nejdřív malou roušku s otvorem na ránu. Jehelec, pinzetu, nůžky. A jehlu. Tu jsem minule zapomněla. To byl řev. Radši mu dám dvě. Malou kulatou a větší rovnější. Ať si vybere. Teď silon na stehy. Radši delší. Minule tvrdil, že mu dávám tak krátké šití, že se na tom nedá udělat uzel. Neříkal, kolik toho chce. Dáme mu pět kusů. Kdyby to bylo málo, řekne si o další. Stříkačku, píst, jehlu. Složí si to sám. Poprvé jsem to automaticky složila a znesterilnila tak celý stolek. Teď z malého bubnu sušení. Nejspíš menší čtverce, když je to na hlavě. A tampon s ajatinem. Teď je to snad všechno…

Se sterilním peánem v ruce přehlížela hotové dílo, když se ve dveřích objevil Horáček s řidičem. „Máte to?“

„Ano.“ Odložila peán, napilovala a odlomila ampulku s mesocainem na umrtvení rány. Řidič se chystal položit na lehátko, ale doktor ho zadržel. „Počkejte, sestra vám nejdřív sundá ten strašný obvaz.“

Obrovská kupa všelijak zavinutých obvazů se dala sejmout snadno jako čepice. „To mi vázali policajti,“ podotkl řidič omluvně. „Řekli, že se budou snažit zastavit krvácení, na vzhledu že snad ani tak nesejde.“ Sylvie se usmála, ale doktor se zamračil. Stál vedle stolku a nasupeně se díval na rozložené nástroje. Rychle se tam podívala také. Byly zaručeně všechny.

„Můžeme začít, pane doktore,“ odvážila se říct, když se pacient konečně uvelebil na lehátku.

„Nemůžeme!“ Horáček se znechuceně odvrátil od stolku a podíval se na ni. „Zapomněla jste mi dát rukavice.“

Fišer rozrazil dveře ambulance pár minut po poledni. Mimořádně měl na sobě plášť. Sylvii překvapilo, že ho vidí; byl jedním z těch, kdo operovali zraněného stavbaře. Od Horáčka věděla, že na sále je práce nejméně na dvě hodiny.

„Už jste skončili?“ odvážila se zeptat. „Jak mu je?“

„Umřel.“ Když viděl, jak zděšeně se zatvářila, dodal mírnějším hlasem. „A co jste čekala? Ten člověk měl pramalou šanci. Byl zázrak, že ho sem dovezli živého. Na staveništi už skoro vykrvácel. Navíc ta zranění… Nepomohlo by mu, ani kdybychom měli místo sanitek helikoptéry jako na Západě.“

„Ale byl přece při vědomí,“ namítla Sylvie tiše. „Mluvila jsem s ním, odpovídal mi… věřil, že to přežije…“ Nevšimla si, jak si doktoři nad její hlavou vyměnili rychlý pohled.

„Budete si muset zvyknout i na takové věci!“ Fišer mluvil odměřeně a studeně jako vždycky. „Dělali jsme, co jsme mohli. Ale zázraky nedokážeme. Ten člověk od pasu dolů neexistoval. Všechny orgány plus pánev, kyčel – všechno bylo rozdrcené.“

Sylvie by se ráda ještě na něco zeptala, ale neodvážila se. Odmítavé pohledy obou doktorů ji varovaly. Když odešli, zůstala sedět u psacího stolu a pokoušela se vyrovnat s pocitem, že člověk, s nímž před několika hodinami mluvila, člověk, který jí říkal, že musí za každou cenu žít, už neexistuje.

„Budete si muset zvyknout,“ řekl jí Fišer a ona mu měla za zlé jeho chladný, odmítavý tón a to, co pokládala za lhostejnost. Teprve daleko později měla pochopit, že přes všechna tvrdá slova ani on, ani ostatní doktoři nejsou chladní a bezcitní. Že čím bezmocněji se cítí tváří v tvář smrti, tím jsou protivnější na své okolí. Že za hromosvod jim slouží nejen personál na oddělení, ale i rodina. Na smrt si nelze zvyknout.

Zůstala na ambulanci ještě dlouho potom, co minula hodina oběda. Mechanicky myla použité nástroje a rukavice, dala vařit stříkačky a jehly, vyměnila prostěradla na lehátkách na ošetřovně i na malém sálku. Vyleštila kovová víka dóz a velkých kulatých bubnů s obvazovým materiálem i stříbřité desky nových převazových stolků. Nakonec všechno zakryla bílými rouškami. Ambulance i přilehlý malý sálek teď vypadaly čistě, úpravně a chladně. Zapnula sterilizátor s nástroji a vydala se po schodech nahoru na oddělení. Věděla, že ji tam nikdo nepostrádá, ale nechtělo se jí zůstávat na ztichlé ošetřovně, kde na ni neodbytně útočily tísnivé myšlenky na mrtvého. Třeba bude odměřená sestra Věra ráda, když jí nabídne pomoc…

Brala schody po dvou, přímo hmatatelně cítila, jak je báječné, že může utíkat, že je mladá, zdravá, živá…

Tu ženu s dítětem na ruce zahlédla až ve chvíli, kdy se chystala proběhnout prosklenými lítačkami na oddělení.

„Sestřičko, prosím vás…“

Kapitola 2

„Kam, prosím tě, pořád telefonuješ?“ Malá sestra Věra  s přísnou, neúsměvnou tváří se neslyšně zjevila ve dveřích inspekčního pokoje. Přestože měřila jen něco přes metr padesát, v Sylvii vzbuzovala respekt. Možná to bylo i tím, že jí už minula padesátka. Nikdy se neusmívala, nikdy nežertovala a jediné téma, na které se dokázala bavit déle než pět minut, byla její vnoučata.

„Doktor Horáček mi řekl, abych zařídila odvoz té paní s dítětem. No té – vdovy. Volám k ní domů, aby si pro ni přijeli rodiče. Ale pořád je obsazeno.“

Věra odložila tác se stříkačkami na umyvadlo a s povzdechem si přejela dlaněmi oteklé kotníky.

„Víš co? Zaběhni místo mě dolů do laboratoře pro výsledky, já vyřídím telefon a postavím vodu na kafe. Dáš si taky?“

„Já s sebou nemám kafe.“

„Já jsem se tě neptala, jestli máš kafe. Já tě zvu. Tak co?“

„Děkuju, dám si moc ráda.“ Sylvie s úlevou odložila telefon. Cítila ulehčení, že nebude muset neznámým lidem sdělovat, jaké je postihlo neštěstí.

Znovu seběhla do přízemí, v laboratoři vyzvedla hrst popsaných žádanek s výsledky a stejným tempem se vrátila nahoru na oddělení. Věra se sluchátkem na uchu marně vytáčela obsazené telefonní číslo.

„Změřím za vás teploty,“ nabídla se Sylvie, a aniž čekala na odpověď, popadla dózu s teploměry a zmizela za dveřmi.

Měření teplot byla zdlouhavá a nudná záležitost vzhledem k tomu, že teploměrů bylo málo. Nestačily ani na polovinu oddělení. Začala proto na ženských pokojích – pacientky braly měření mnohem vážněji než muži, měřily se svědomitě a nikdy nešvindlovaly.

Na velkém ženském pokoji se sedmi lůžky se štrikovalo.

„Už teploměry?“ podivila se silná paní na první posteli. „Před svačinou? To je nějaká novota. No tak mi to dejte. A kdy bude odpolední vizita, sestřičko?“

„Nevím, ale řeknu vám včas.“

„Jste tady nová, že jo?“ Silná paní si zastrčila teploměr do podpaží a vzala do ruky zase pletení. Prsty se jí pohybovaly automaticky, vůbec se na ně nepotřebovala dívat, očima sledovala Sylvii. „Nepamatuju se, že bych vás viděla, když jsem tu ležela loni. A vás bych si určitě zapamatovala.“

„Jsem tu teprve týden.“ Sylvie se snažila rozdávat teploměry co nejrychleji, ale zvědavým otázkám se přece jen nevyhnula.

„To jste asi přišla rovnou ze školy, že?“

„Ne, pracovala jsem na dětském.“

„Tady u nás? To určitě ne, tam jsem měla nedávno vnuka. Všimla bych si vás.“

„Ne, jinde. Přestěhovala jsem se.“ Sylvie rozdala poslední teploměr, usmála se stejným úsměvem, jakým se usmívala na děti, a proklouzla dveřmi ven. „Tak za pět minut,“ připomněla ještě na prahu a rychle za sebou zavřela, aby ji nedostihla další otázka. Rychlým krokem zaměstnaného člověka došla za roh chodby a tam se zastavila. Zpátky na inspekční pokoj se jí nechtělo, na tu chvíli to nestálo za to. Opřela se čelem o okenní tabuli a dívala se ven do parku s napůl holými stromy. Byla teprve polovina března, ale jaro letos přišlo pozdě. Jaro… Ty věčné, neustávající deště, to snad ani nebylo jaro. Nesnášela vlhko a chlad, vždycky toužila žít někde na jihu, ale to bylo nesplnitelné přání. Vzhledem k tomu, z jaké rodiny pocházela, ji tam nepustili ani na dovolenou.

Nemocniční park vypadal zanedbaně a pochmurně a stejně působilo i celé město. Možná se sem neměla stěhovat tak brzy zjara, třeba v létě město vypadá líp. Ačkoli staré domy s opadanou omítkou a úzké uličky s kočičími hlavami působily pochmurně bez ohledu na počasí. Jediné co ji s městem smiřovalo, byla spousta stromů, teď bohužel ještě bez listí. Jinak město nenabízelo nic. Pár obchodů se směšnou zavírací hodinou, jediné kino (v rekonstrukci) a zavřenou plovárnu. Nejvýstavnější budovou ve městě byla radnice a pak tahle malá nemocnice. Chirurgie, interna, dětské a porodnice. Totéž plus další oddělení nabízela i okresní nemocnice o dvacet kilometrů dál. Původně sháněla místo tam, ale všechno bylo obsazeno. Tady na chirurgii ji přijali hned, odcházela jim sestra na mateřskou.

Nejdřív se jí ta malá nemocnice líbila; jí, zvyklé na obrovské pavilony krajského špitálu, připadala jako hračka. Taková rodinná a idylická. Teprve když nastoupila, pochopila, že je to jinak. Malé oddělení s pár lidmi tvořilo uzavřenou skupinu semknutou proti vetřelci zvenčí. Tady se personál nestřídal jako ve velkých špitálech. Sestry na oddělení pracovaly už řadu let, všem bylo přes třicet a měly velké děti. I té, co odešla na mateřskou, bylo devětadvacet, měla dvě děti a po dalším netoužila. Jenže interrupční komise měla jiný názor. Nebýt jí, nikdy by se tu místo neuvolnilo. I tak bylo pouze dočasné. Brigádnické. Vzali ji jenom proto, že neměli jinou možnost. Vzali ji, ale nepřijali mezi sebe. Už druhý den si uvědomila, že je příliš mladá, a připadala si jako z jiného světa. Umínila si, že to překoná, že se nedá odradit, ale zjistila, že je to obtížnější, než předpokládala. Neustále narážela na neviditelnou, ale o to pevnější hráz nevraživosti. Pochopila, že jí sestry samy od sebe nic neřeknou, nic jí neusnadní. Chvílemi si připadala jako štěně, kterému máchají čumáček v loužičce. A těch loužiček pořád přibývalo.

„Když něco nebudete vědět, tak se klidně ptejte,“ řekla jí při přijetí vrchní sestra a tím její praktická instruktáž skončila. Další se nekonala, protože jí onemocnělo dítě a ona si musela vzít paragraf. „Ptejte se!“ znělo jako velice dobrá rada, ale v praxi to nefungovalo. Zeptat se můžete jednou dvakrát, ale ne stokrát. Navíc většina odpovědí byla dost kusá. Zkušené sestře by zřejmě stačily, ale jí nic neříkaly. Dobře si uvědomovala, že umí píchat injekce, stlát postele, měřit tlak a naředit penicilin, ale že naprosto nic neví o chodu chirurgického oddělení. Připadala si bezmocná, zvlášť když pochopila, že po minimálním zacvičení bude sloužit úplně sama. Oddělení bylo malé, zvládly je čtyři směnové sestry sloužící dvanáctky a vrchní, která chodila pouze na ranní. Vzhledem k tomu, že dopoledne bylo nejvíc práce – převazy, odběry, příjmy, propouštění – byla její pomoc nanejvýš nutná. Věc ovšem měla háček: vrchní sestra byla matkou dvou malých dětí a tady na severu jsou děti věčně nemocné.

„Raději počítej s tím, že budeš muset všechno zvládnout sama,“ řekla jí v úterý sestra Stáňa. „Na vrchní se nedá vůbec spolehnout.“

To nebyla příjemná představa pro dívku z velkého oddělení zvyklou na služby ve třech, kde v případě potřeby jedna zaskočila za druhou a kde člověk v krizové situaci nikdy nebyl sám.

„Obdivujete náš park?“ zeptal se vtom kdosi Sylvii za zády a ona se tak lekla, až nadskočila. Utrhla čelo od okenní tabule a prudce se otočila.

„Nechtěl jsem vás polekat,“ řekl doktor Smolík a na tváři přitom vykouzlil odzbrojující úsměv. Ten úsměv k němu neodmyslitelně patřil. Byl uklidňující a tak nakažlivý, že Sylvie, mnoucí si otlačené čelo, se usmála také. Smolík byl jediný doktor, který se k ní po celý týden choval mile, nikdy na ni nehoukl jako ostatní a vždycky jí srozumitelně vysvětlil, co si od ní přeje. Práce s ním byla příjemná a netraumatizující. Pacienti mu důvěřovali, protože vypadal jako velký dobrotivý medvěd. Bylo mu jednatřicet jako Fišerovi, ale působil dojmem mnohem staršího člověka. Měl modré oči, řídké světlé vlasy a brýle se zlatou obroučkou. Mluvil pomalu a velebně jako farář.

„Oběhnete se mnou pokoje?“ zeptal se. „Věra vám k tomu dala požehnání. Je ráda, že si může na chvíli sednout. Vzkazuje vám, že kávu máte v hrnci s horkou vodou, aby vám nevychladla. A přinesl jsem vám sešit, abyste se nemusela vracet na inspekčák. Tak co, půjdete?“

„Ano. Ráda.“

„Oběhnutím pokojů“ se rozuměla odpolední vizita. Prováděl ji ten, kdo sloužil noční. V pátek odpoledne to byla spíš formální záležitost, protože pátek nebyl ani příjmový, ani operační den. Propouštělo se. Větší operace se dělaly v úterý, menší výkony ve čtvrtek. To znamenalo, že v pátek odpoledne byly i žlučníky a žaludky z úterního programu v poměrně slušné kondici. Muselo to tak být, protože víkendovou službu od pátku do pondělí sloužil jediný lékař, který musel zvládnout jak oddělení, tak sobotní a nedělní ambulanci s akutními případy.

Sylvie se sešitem v podpaží šla dva kroky za doktorem Smolíkem v bezvadně vyžehleném plášti a stále dokola poslouchala tutéž otázku: „Tak jak se vám dnes daří?“

Většinou následovala stereotypní odpověď: „Dobře,“ následovaná dotazem: „Kdy už mě propustíte?“ Pouze na ženském pokoji to bylo barvitější, dvě dámy si stěžovaly na zácpu a všechny bez rozdílu na to, že v noci nemohou spát. „Dejte nám něco pořádného, pane doktore. To, co nám dala sestřička včera večer, vůbec nezabralo.“

„Bez obav, dámy, namixujeme vám něco speciálního.“ Sylvie tázavě vzhlédla od sešitu, ale nedostalo se jí žádného vysvětlení.

„Dejte všem noxyron,“ řekl Smolík na chodbě.

„Ale ten měly podle sešitu už včera, pane doktore.“

„Tak tam napište nitrazepam. Polovina jich stejně nespí v noci proto, že prospí většinu dne. To je stará bolest. Kdo slouží noční? Stáňa? Tak ta už bude vědět co a jak. Tak pojďte, doděláme ten zbytek.“

Polovina lůžek na mužských pokojích zela prázdnotou. Dva čtyřlůžkové pokoje byly volné a čekaly na pondělní příjmy, desetilůžkový „skleňák“, který své jméno dostal podle průčelní stěny prosklené od podlahy až do stropu, čímž získal spíš vzhled ateliéru než nemocničního pokoje, jim nabídl pohled na rozházené prázdné postele. Jediný pacient v pruhovaném modrém županu seděl u stolu a četl si noviny.

„Ostatní jsou na kuřárně,“ oznámil. „Jestli chcete, tak pro ně doběhnu.“

„Nechci,“ pravil doktor ironicky. „Neobtěžujte se. Soudím, že nikdo z nich mou pomoc nepotřebuje. A co vy?“

Pacient zvedl nestvůrně zafačovanou ruku. „Pořád mi v tom cuká, pane doktore. Dopoledne to ještě šlo, ale teď je to horší a horší. Nemohl bych dostat něco proti bolesti?“

„Uvidíme. Teď si změřte teplotu, sestřička vám dá teploměr. Až se doměříte, tak mi tu ruku přijďte ukázat. Rozbalíme to a podíváme se.“

„A je to nutné, pane doktore? Já bych radši ten prášek proti bolesti.“

„Je to nutné. Za deset minut na inspekčním pokoji. A nezapomeňte na teploměr!“

„Tak dobře. A ještě… pan Nováček vzkazuje, že by chtěl něco na spaní.“

„Skutečně? Pokud pan Nováček něco chce, ať mi to laskavě sdělí sám. Za těch čtrnáct dní, co je u nás, jsem ho zastihl odpoledne v posteli pouze jednou. Až přestane bydlet na kuřárně, ať se přihlásí.“

Smolík vyrazil na chodbu a Sylvie se rychle protáhla za ním.

„Napište Nováčkovi taky nitrazepam,“ řekl doktor, když spolu rázovali zpátky k inspekčnímu pokoji. „Jinak bude zase otravovat noční sestru a většinu noci prosedí na kuřárně. Ať se radši vyspí.“

Inspekční pokoj zel prázdnotou, sestra Věra někam zmizela, káva v hrnci s vodou vystydla. Než ji Sylvie stačila vypít, vrátila se Věra s náručí papírů.

„Posadila jsem tu mladou paní s dítětem k nám na šatnu. Její rodiče se sem nedostanou dřív než za půl hodiny. Potřebuje nakojit dítě a taky ho přebalit. Vezmi jí tam nějakou buničinu, nemá s sebou vůbec nic, chudinka. A – děkuji za změření teplot. Jenže jsi zapomněla zapsat stolice a já to musela oběhnout znova.“ Výmluvně a vyčítavě se podívala na své oteklé kotníky. „A ještě něco: příště i před odpolední vizitou vyžeň chlapy z kuřárny. Smolíkovi to sice nevadí, ale s Fišerem nebo Horáčkem by ti to neprošlo. A až budeš sloužit s primářem, tak kuřárnu radši zamkni. Když má špatnou náladu, a to je dost často, tak je kvůli kouření vždycky cirkus.“

„Ale on přece kouří taky.“

„On přece může. Ale neříkej mu to, jinak ti udělá sáhodlouhou přednášku o tom, že tohle je chirurgie, a ne hospoda čtvrté cenové kategorie.“

Sylvie měla chuť se zasmát, ale při pohledu na semknutou tvář sestry Věry se neodvážila. Radši popadla buničinu a vyběhla na chodbu. Přede dveřmi šatny už neměla na smích ani pomyšlení. Chvíli sbírala odvahu, než zaklepala a vklouzla dovnitř.

Mladá žena už neplakala. Tvář měla silně opuchlou, oči zarudlé, ale suché. Chvílemi tiše popotahovala. Seděla na válendě opřená zády o zeď a kojila dítě. Mimino mělo holý zadeček, mokré plenky ležely na zemi a dupačky se sušily na radiátoru.

Sylvie položila hromádku buničiny na roh válendy. „Můžu pro vás ještě něco udělat? Nepotřebujete nic?“ Slyšela, jak to zní obyčejně, jak to nevyjadřuje nic z toho, co skutečně cítila tváří v tvář neštěstí a beznaději. Ráda by řekla něco laskavého a útěšného, ale nenapadla ji vůbec žádná slova. Snad ani žádná taková neexistují, a říci to obvyklé: „Upřímnou soustrast“, jí připadalo hrubé a necitelné. To byla slova, která na pohřbech vyslovují cizí lidé. A ona si nepřipadala cizí, byla zatažena do děje a teď se cítila téměř provinile, protože tomu raněnému dala jistotu, že přežije. A protože jí poděkoval…

„Jste hodná,“ řekla žena. „Ale nic nepotřebuju.“ Mechanicky houpala dítě usínající jí u prsu a nevidoucíma očima zírala na zašlý vzorek linolea. Ale když se Sylvie zvedla k odchodu, zarazila ji: „Ne, prosím vás. Nechoďte pryč. Nechci tu zůstat sama. Jestli nikam nespěcháte…“

„Ne, nespěchám.“ Sylvie se posadila zpátky a horečně se snažila vymyslet něco, cokoli, co by mohla říci. Co by potěšilo, nezranilo, nepřipomnělo tragédii. Marně. Hlavu měla jako vymetenou. Věděla, že až přijde večer domů, napadnou ji desítky správných slov, ale teď z hlubin paměti nevyplulo ani jediné.

„Řekněte mi, viděla jste ho, když ho přivezli?“ Žena se dál dívala na podlahu, ale její hlas se chvěl napětím.

„Ano, byla jsem u toho,“ odpověděla Sylvie tiše a instinktivně vytušila, jaká otázka bude následovat.

„Měl velké bolesti? Trpěl hodně?“

„Ne,“ řekla pevně. „Necítil vůbec žádnou bolest.“

Žena odtrhla pohled od linolea a podívala se na ni. V očích měla nedůvěru.

„Ale ti, co ho přivezli, mi řekli, že nebyl v bezvědomí. Musel mít bolesti!“

Sylvie zavrtěla hlavou. „Ne, neměl. Po takových úrazech vždycky následuje šok. A v šoku lidé necítí bolest. Mozek ji prostě zablokuje. A navíc dostal morfium…“

„Nelžete mi, že ne?“ zeptala se žena, ale nedůvěra z jejího pohledu už zmizela.

Sylvie znovu zavrtěla hlavou. „Ne!“

„Tak proč umřel? Řekněte mi, proč umřel? Proč ho nezachránili? Proč jim umřel na stole?“

Poslední slova už zněla jako výkřik a hned po nich se zase objevily slzy. Divoké a nezvládnutelné.

Sylvie se natáhla a vzala do náručí dítě, které matka přestala houpat. Zakňouralo, ale spalo dál. Podložila mu holý zadeček buničinou a studené nožičky zabalila do něčího svetru ležícího na kraji válendy. Zaobírala se dítětem, aby tak matce poskytla dost času na vzpamatování.

„Promiňte,“ zašeptala žena, když si přestala utírat oči a nos buničinou. Snažila se mluvit klidně, ale její hlas se pořád ještě třásl.

„Já vám nemám co promíjet.“ Sylvie se pokusila o úsměv. „Navíc si myslím, že pláč člověku ulevuje.“

„Mně neulevil. A ještě asi dlouho neuleví. Připadám si ztracená. Řekněte mi, proč ho nezachránili?“

Sylvie na ni bezmocně pohlédla. Nemělo by žádný smysl vykládat jí, že sestry nesmějí poskytovat informace o pacientech, k tomu jsou oprávněni pouze lékaři. Navíc v takovém případě…

„Doktor Horáček vám přece všechno vysvětlil,“ řekla mírně. „Slyšela jsem to.“

„Ano, něco mi povídal. Byla to samá doktorská latina a já z toho nerozuměla ani polovině. Navíc jsem měla pocit, že ho obtěžuju!“

„Ne, to určitě ne!“ řekla Sylvie chvatně. „Oni udělali všechno, co bylo v lidských silách. A jsou nešťastní z toho, že se jim ho nepodařilo zachránit. Věřte mi. Všichni byli na sále, dokonce přijel specialista. Pokoušeli se o nemožné. Snažili se do poslední chvíle, i když věděli, že je to zbytečné… Jeho zranění byla moc těžká. Nemohl by s nimi žít.“

Zdálo se, že ji plačící žena téměř neposlouchá. „Řekněte mi,“ obrátila se náhle k ní a její vášnivá slova zněla jako obvinění, „řekněte mi, proč se to stalo právě jemu? Jemu, který nikdy nikomu neublížil? Proč musí takový hodný člověk umřít, a zločinci a syčáci běhají po světě a nic se jim nestane?“

Sylvie na ni znovu bezmocně pohlédla. Na takovou otázku neexistovala odpověď. To také nebyla otázka, ale spíš zoufalý výkřik rozbolavělého člověka vzpírajícího se proti Osudu, který už žádným způsobem nemůže ovlivnit.

A tak jen seděla, mlčela a houpala spící dítě a s pohledem trvale upřeným na jeho tvářičku čekala, až divoké vzlyky vedle ní zeslábnou a ztichnou. A když se tak stalo, zvedla opatrně dítě a položila je matce do náručí a docela prozaicky řekla: „Dojdu vám pro nějakou minerálku. Určitě vám udělá dobře, když se napijete. Je tady strašně suchý vzduch. Klidně seďte, hned budu zpátky.“

Vyšla na chodbu a zamířila k otevřeným dveřím kuchyňky. Dlouhá chodba byla úplně prázdná a ona šla velmi pomalu, protože chtěla co nejvíce oddálit okamžik, kdy se bude muset vrátit k tomu bezbřehému smutku, který ji tísnil tak, že by od něho nejraději utekla někam daleko. Ale věděla, že utéct nedokáže.

„Co stojíš nad tou otevřenou ledničkou?“ zeptala se o chvíli později sestra Věra a její nazlobený hlas Sylvii vzpamatoval. „Chceš, aby to všechno roztálo? Už takhle to mizerně mrazí. To je teda nápad stoupnout si před otevřenou lednici a koukat doblba! Je ti něco?“

„Ne, nic mi není.“ Sylvie zabouchla dvířka a s lahví minerálky zamířila ke dveřím.

„Kam jdeš? Myslela jsem, že mi pomůžeš, když už jsi tady zůstala přesčas, a ty zatím celou dobu sedíš na šatně!“

„Nesedím na šatně! Zůstala jsem s tou paní, protože potřebovala, aby s ní někdo byl.“

Věra se zaškaredila a chtěla zřejmě odpovědět něco nelaskavého, ale když viděla Sylviiny oči, nechala toho. Místo toho jen řekla: „No teď už tě potřebovat nebude. Přijeli její rodiče. Běž a zamkni za nimi šatnu, ať nám tam nikdo nevleze.“

Mlčenlivou skupinku zastihla Sylvie na chodbě před lítačkami. Mladá paní se opírala o staršího pána s nejistýma očima s kloboukem v ruce. Žena, podle podoby její matka, nesla na rukou probuzené mimino. Měla tvrdou sevřenou tvář a na sobě kompletní smutek. Sylvii taková pohotovost zarazila. Žena prošla kolem ní, aniž jí věnovala jediný pohled. Pro ni neexistovala.

„Na shledanou,“ řekla Sylvie a mladá vdova k ní zvedla červenou, od buničiny odřenou a vysušenou tvář.

„Děkuju vám,“ řekla a v jejím hlase zazněla vděčnost. To nebylo formální slovo, jaké byla Sylvie zvyklá slýchat. To byl skutečný dík. Slyšela ho zřejmě i její matka, zády přidržující lítačky, aby dcera s otcem mohli projít.

„To máš teda zač děkovat!“ V jejím hlase zazněla taková zášť, až Sylvii zamrazilo. „Nezapomeň všem tady poděkovat, že se postarali o to, abys byla v třiadvaceti vdovou!“

„Mami, nech toho, prosím tě. Řekla jsem ti, jak to bylo. Nemůžeš je obviňovat!“

„Nemůžu je obviňovat? Nemůžu? A koho bych měla? Kdo nám teď co dá? Co si asi počnem s tím rozestavěným barákem? Dostavím ho snad já nebo tvůj chudák táta? Dyť se nemůže ani hnout! Ale já vám říkala: Nepouštějte se do tý stavby, je to nezodpovědnost! Dlužný jste každýmu, na koho se podíváte! Kdo to teď asi bude splácet? Já snad? Nebo ty z tvý mateřský? Dyť on nebyl ani pojištěnej! Nedostaneš ani korunu!“

Mladá paní se náhle vytrhla strnule stojícímu otci a bezhlavě vyrazila po schodišti dolů. Její matka za ní chvíli překvapeně zírala, pak se otočila k manželovi a bradou mu pokynula, aby ji následoval.

„Nestůj tady jako tvrdý Y! Musíme toho ještě spoustu vyřídit!“

Lítačky se za nimi zhouply, jejich kroky zadusaly na vyšlapaných schodech a zanikly v prásknutí hlavních dveří v přízemí.

„Už zase stojíš a koukáš doblba?“ zeptala se sestra Věra u Sylviina lokte. „To toho teda moc neuděláš. Na, tady máš eunalgit, běž ho píchnout tomu pánovi po převazu. Smolík mu dal pořádně zabrat. Tak běž, ať jsi aspoň trochu užitečná!“

Tón, jakým mluvila, Sylvii dráždil, ale neodpověděla jí. Místo toho vzala stříkačku s jehlou přiklopenou polovinou ampulky a vyrazila k mužským pokojům.

Možná bych měla vypadnout, dokud je čas, myslela si, když se loudala zpátky dlouhou šeřící se chodbou. Ten týden byl strašný…

Malá sestra Věra vyšla z inspekčního pokoje a otočila vypínačem. Zšeřelá chodba se rozsvítila teplým žlutavým světlem starých lustrů pamatujících první republiku. Tady ještě neměli zářivky: moderní, ostré a píchající do očí. Lustry visely vysoko a jejich světlo nedokázalo vyhnat stíny z rohů chodby a výklenků před šatnou.

Věra zašla zpátky, aniž si všimla Sylvie postávající vedle výtahu. Nepostrádala ji. A kdyby zítra nepřišla, nepostrádal by ji nikdo.

Tak na co tu tedy čeká? Proč se nesebere a nevrátí zpátky? Do velkého města, na velké oddělení, kde není člověk nikdy sám. Kde si vždycky najde spřízněnou duši. A kde vždycky bude někdo, kdo na sebe vezme část odpovědnosti. Kdo se s ní rozdělí o prohry a trapasy. A kdo v nejhorším rozhodne, když ona si nebude vědět rady.

Sylvie se zády opřela o zeď. Z ruky do ruky mechanicky přehazovala čtvereček buničiny a skleněnou stříkačku s nepatrným zbytkem žluté tekutiny.

Vlastně pořád někam utíkám, říkala si. Dělám přesně to, z čeho mě obvinili rodiče i Mirek. Utíkám, abych nemusela řešit nepříjemnosti. Kam až se dá utéct? Utekla jsem k tetě a sem do špitálu a zase je to všechno špatně. Nemohla jsem vydržet na dětském, nesnesla jsem pohled na miminka s kapačkami zavedenými do žil na hlavě, ani to, že umírají. Moc jsem si nepolepšila. Asi se na to opravdu nehodím. Na pohled toho člověka jen tak nezapomenu…

„Prokristapána!“ Malá sestra Věra se zjevila ve dveřích inspekčního pokoje s rukama v bok a výhrůžně nataženým krkem. „Ona tu už zase stojí jako solný sloup! Tebe si tak poslat pro smrt! Na co tady, prosím tě, jsi? Měla jsi jít ve tři domů jako ostatní!“

„Já…“ Sylvie se rychle odlepila ode zdi. Při prvním kroku jí skleněná stříkačka vyklouzla z ruky a roztříštila se na dlaždicích. Kovový píst se odrazil od země a pomalu se dokutálel až k nohám sestry Věry. Ta zamumlala něco málo lichotivého, otočila se na patě a zmizela za dveřmi.

Sylvie pečlivě sesbírala střepy a s rukou plnou skla nejistě vstoupila na inspekci. Věra psala hlášení do velkého sešitu a na ni se ani nepodívala.

„Píst a konus dej dolů do skříně do krabice. I rozbité stříkačky se musejí evidovat a odepisovat,“ řekla, aniž vzhlédla.

„Je mi to moc líto, promiňte.“

„To jsi vždycky tak nešikovná?“

„Ne. Jenom v pátek. To byl vtip,“ dodala, když se Věra otočila a bez úsměvu na ni pohlédla. „Dnes nějak nejsem ve své kůži.“

„Tak se do ní koukej zase rychle dostat!“ Z Věřina hlasu zaznívala pouze lhostejnost. Cizí problémy ji nezajímaly. „A tu stříkačku pochopitelně nahradíš!“

Kapitola 3

„Naše Sylvinka pracuje tady na chirurgii,“ řekla paní Milerová hrdě a přehodila si tašku s nákupem do druhé ruky. „Je moc šikovná a moc oblíbená.“

„A moc hezká,“ dodala sousedka Dostálová pochlebovačně, neboť se chystala z jindy nesdílné Emílie Milerové vytáhnout co nejvíc zajímavých informací. „Včera a předevčírem jsem ji viděla v zahradě, když řezala dříví. Kolikpak jí je? To už je slečna na vdávání, ne?“

„Dvacet. A vdávat se taky bude. Je zasnoubená s takovým šikovným mladíkem a vezme si ho hned, jak on dostuduje. Bude z něj inženýr!“

Na sousedku to sdělení udělalo zřejmě dojem. Nákupní tašku na kolečkách opřela o podezdívku plotu a chystala se k delšímu rozhovoru.

„A pročpak přijela právě sem? Co může taková slečna hledat za štěstí v našem zapadlém hnízdě?“

Paní Milerová se zatvářila odmítavě. „Je to přece moje neteř! Pozvala jsem ji, aby tu bydlela. Dům je pro mě zbytečně velký. A jednou jí ho stejně odkážu! Bude to můj svatební dar.“

Ty jí toho tak odkážeš, pomyslela si sousedka škodolibě. Barák už dávno není tvůj! Svatební dar! Cha! To určitě. To bude holka celá vedle z takového daru! Barabizna na spadnutí bez pořádného vodovodu, s mizerným rozvodem elektriky a záchodem, co se už léta splachuje kýblem! Střechou teče a zahrada vypadá jako džungle! Ten barák je ostuda naší čtvrti a měl se už dávno zbourat! Jenže Milerová se chová, jako by to byl nějaký palác. Je to blázen ženská. Pro ni se nic nezměnilo, ona je pořád dceruška továrníka Vojtěchovského, co bydlí ve vile! Bůhví co neteři napovídala, třeba ta mladá kačena opravdu věří tomu, že na ten barák má nějaké právo! Zlatý voči! Té „vile“ už stejně nic nepomůže! I kdyby do ní holka vrazila každou korunu, kterou vydělá…

„No, já už půjdu.“ Paní Milerová si přehodila tašku s nákupem a vykročila po chodníku k polorozpadlé zahradní brance. Její zámek už dávno dosloužil a branka sama se dala zavřít pouze za pomoci cihly přistrčené ke spodní rezavé tyči. Paní Milerová navyklým pohybem přikopla cihlu špičkou boty do správné polohy a po rozblácené cestičce, lemované džunglí černých bezů, doklouzala k domovním dveřím. Ty měly zámek v pořádku. Postaral se o to národní výbor, když před lety přeměnil přízemí domu na skladiště Jednoty. Zedníci postavili zeď, jíž oddělili vstupní chodbu a schodiště od zbytku přízemí, a z boční strany vyrazili nový vchod. Opatřili ho plechovými vraty a na všechna zašlá okna v přízemí připevnili bytelné mříže. Paní Milerová tehdy vehementně protestovala, ale nebylo jí to nic platné. Dům od osmačtyřicátého nebyl oficiálně jejím majetkem, nechali ji bydlet v horním patře jen proto, že o takové bydlení nikdo jiný nestál. Dům začal chátrat už před válkou, v době, kdy její otec zbankrotoval. Měl malou chemickou továrničku, začínal z ničeho a u ničeho skončil. Svůj pád nesl mnohem klidněji než jeho žena a dvě děti. Po osmačtyřicátém na to téma dokázal dokonce žertovat, protože už nebylo nic, co by mu mohli znárodnit. Žertoval předčasně, spočítali mu toho ještě i tak dost. Zemřel na infarkt, nedočkal se ani výsledku soudního procesu. A naštěstí se nedočkal ani toho, že se jeho pýcha – syn Václav – oženil se svazačkou, s učitelkou, které ještě ani neoschl diplom. Měla správný původ a Václav si matku a sestru znepřátelil tím, že bez mrknutí oka papouškoval všechny fráze o budování nové společnosti, které si nosila z nekonečných schůzí a školení. Nakonec prohlásil, že si nenechá zničit život jen proto, že byl otec prvorepublikový bankrotář, sebral svou učitelku a odstěhoval se s ní dál do pohraničí. Zřejmě si vedl dobře, neboť o několik let později skončil v chemičce v krajském městě jako vedoucí provozu. Alespoň tak to napsal matce. Vdova Vojtěchovská zůstala bydlet v chátrající vile. Nejprve s dcerou Emílií, pak úplně sama. Emílie se vdávala dost pozdě; když poznala starého mládence Milera, bylo jí už šestatřicet. Ještě rok po svatbě bydlela i s mužem pod rodnou střechou, ale soužití nedělalo dobrotu – tchyně a zeť se nesnesli. Aby měla paní Emílie klid, souhlasila s tím, že se přestěhuje do okresního města. Tehdy se hodně stavělo, Miler pracoval jako stavbyvedoucí a byt dostal bez problémů. Ale nakonec to stejně nedopadlo dobře. Emílie se víkend co víkend vracela k matce, aby jí pomohla s úklidem a údržbou domu; její muž se po jedné zvlášť ostré hádce s tchyní zařekl, že do vily už nevkročí. Dodržel to. Po pěti letech se rozvedli. Neměli děti, ačkoli je oba chtěli. Paní Emílie nikdy nešla na žádné vyšetření, přestože ji manžel opakovaně posílal. Ostýchala se. Její výchova jí nedovolila mluvit o tak intimních věcech, jako je početí, s cizím člověkem, byť by to byl lékař. A tak se nikdy nedověděla, jestli toto životní fiasko bylo její či Milerovou vinou. On samozřejmě tvrdil, že její. Bůh ví. Miler, ačkoli se hned znovu oženil, nikdy žádné potomky neměl. Občas ho vídala. Jeho i „tu“. Nikdy jí neřekla jménem, vždycky, když o ní mluvila, říkala „ta“. No, víte, „ta“!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prosím vás, sestřičko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.