Copyright © Michal Kašpárek

All rights reserved

ISBN 978-80-7549-961-5

<001>

„Takže jestli tomu správně rozumím, cílem tvojí práce je rozbrečet někde na světě děcko.“

Vanda na mě přes úzký stolek prskala kousky čočkového burgeru – trvala na rande někde, kde vaří pro vegany – a čekala na mou obhajobu.

Chvíli mi trvalo, než jsem se v nečekané palbě rozkoukal.

Pak jsem zopakoval, že se živím jako herní vývojář.

„Ještě mi to řekni potřetí a hodně pomalu, jsem jenom hloupá holka.“

Znovu se zakousla do burgeru a s plnou pusou pokračovala.

„Když si v těch vašich gamesách musejí lidi co chvíli dokupovat nějaký blbosti, aby neprohráli, tak to potom asi rozbrečíte dost dětí.“

Otřel jsem si z tváře její slint. Krom toho, že v jednom kuse prskala, měla taky tik. Šila sebou a drápala se na nose, jako by byla něčím nafrčená.

„Bojíš se zbytečně. Nikdo nikoho rozbrečet nechce. Zkus to brát třeba tak, že nabízíme inteligentní zábavu. Nejenom pro děti.“

Málem ze mě vyjelo „pro smrady“, ale snažím se na těchhle schůzkách mluvit o dětech hezky, i když ani jeden nečeká, že by z toho mohla vzejít rodinka. Nebo že bychom se měli vidět víckrát než jednou, max dvakrát.

Pokračoval jsem:

„Když si děcko na telefonu nebo na tabletu menedžuje svou restauraci, je od něj klid. Navíc se přitom naučí spoustu věcí, který se mu budou v životě hodit a který se ve škole nedozví. Kdy zlevňovat, kdy zdražovat, kdy si půjčit v bance, kdy investovat z vlastního. Občas rodiče musí vytáhnout kartu a nasypat mu krupici na větší gril, extra reklamu nebo na pokutu od hygieny, to je pravda. Ale pořád je to levnější, než ho poslat do kina.“

Nepřesvědčil jsem ji. Narovnala se – málem při tom červenou kšticí sejmula DIY lustr ze zavařovaček visící nad stolkem – a šila do mě dál.

„A teď si představ, že na to stejně nemají, protože i na ten telefon museli celej rok šetřit. Anebo že ty peníze odmítají poslat z principu. Proč by měli platit za něco, co neexistuje? A ještě někomu, kdo jejich děti učí tu hroznou pitomost, že peníze vyřeší všechno? Takže – co se stane pak?“

„Pověz.“

„Hysterák. Děcko bouchá pěstma o zem a řve, že chce hrát dál, dál!“

Představa, že vládnu schopností ničit na dálku rodinnou pohodu, mi zalichotila. Ale mlčel jsem. Vanda pokračovala:

„Všechno, co ses dvacet nebo kolik let učil ve škole a po ní, všechno svý nadání, všechen svůj důvtip napínáš k tomu, abys někde na světě rozbrečel dítě. A aby rodiče museli trávit o to víc času v práci, ve který se snaží rozbrečet děti někoho jinýho.“

Bylo to vůbec poprvé, co popisek „game developer“ na Tinderu nefungoval jako sociální lubrikant. Naopak jsme se na mé práci s Vandou fest zadrhli.

„To už ale není moje starost, že někdo nezvládá svý dítě,“ namítl jsem.

„Není to tvoje starost, ale přitom to je tvůj zlatej důl.“

A to měla Vanda ještě dvě zásadní mezery ve znalostech. Netušila, jak velký zlatý důl to ve skutečnosti je. Ani to, že nákupy v aplikacích představovaly jen menší část příjmů studia, kde jsem pracoval. Víc nám vydělávalo slídění po soukromí hráčů.

Dělali jsme primitivní klikací hry, ve kterých šlo o to zvládnout v restauracích, bistrech a stáncích s občerstvením nápor návštěvníků. Blbiny, se kterými hráči zabili pár minut, aby na ně pak navždycky zapomněli. To nám stačilo. Jakmile se totiž do nich na počítači přihlásili přes Facebook nebo na telefonu ledabyle odsouhlasili jejich instalaci, ve vteřině jsme o nich věděli všechno. Jak jsou staří, kde bydlí, které stránky se jim líbí, jaké telefonní číslo má jejich máma a jak často jí volají. Spojovali jsme to s tím, co jsme zjistili v samotných hrách: kolik času v nich tráví a kdy nebo jak ochotně si dokupují bonusy. Pokud je pravda, že data jsou nová ropa, pak naše herní studio ukrývalo za vývěsním štítem hračkářství rafinérii, která je zpracovávala na vysokooktanový benzín. Po statisících duší jsme ho hnali potrubím do reklamních agentur, a ty už měly skill na to, aby s tím ty děti – a kdyby jenom děti – dokázaly rozbrečet ještě mockrát.

Vandiny hejty na mou práci byly pochopitelně masivní turn off. Zdálo se ale, že si na rozdíl ode mě večer užívá. Zatímco já se v atmosféře zostřeného třídního boje nedokázal svých cuketových špaget ani dotknout, Vanda už posledním kouskem briošky vytřela šťávu z burgeru, zapila sousto silným tmavým pivem a objednala si ještě fazole s rýží.

Neměl jsem co ztratit, tak jsem se zeptal na to, co mi celou tu dobu vrtalo hlavou.

„Proč jsi taková píča, Vando?“ Usmála se.

„Přijdu ti?“

„A ne? Sereš se do mojí práce, aniž bys vůbec co řekla o tý svý. Myslel jsem, že oba chceme hezký rande, pohodindu, trochu si to užít. Děláš z toho proces s Horákovou.“

V kavárně se kolem neomítnutých stěn na gaučích stlučených z palet rojila mládež, která si podle řečí brala krátkou pauzu mezi demonstrací a blokádou jiné demonstrace. Vanda by mezi ně mohla rozdat petice za mou oprátku, pár podpisů by se v tomhle doupěti našlo.

„Měla bych se tě radši vyptávat, kam jsi chodil na školu a co jsi za znamení?“

„Jo,“ odpověděl jsem, i když jsem popravdě neměl jasno v tom, co je horší.

„Ale mě baví provokovat,“ řekla. Pak se odmlčela, pomalu se opřela a začala dvěma prsty hladit orosenou sklenici.

„Mám takovou zkušenost, že chlapi, kterým trošku sáhnu na ego, se pak v posteli mnohem víc snažej.“

Jakože cože.

„Překvapenej? Jdi ty. Je mi úplně jedno, kolik tvoje pitomý hry rozbrečí dětí. Jediná věc, kterou teď řeším, je to, kdy už tě konečně budu moct ojet. Chybí mi pták, nepíchala jsem týdny. Myslíš, že jsem na Tinderu proto, abych dávala kázání? Nechci měnit svět. Chci péro.“

Poprvé jsem někoho živého slyšel mluvit jazykem bannerů na Pornhubu.

„To chceme oba dva. Teda, ne že bych chtěl péro pro sebe, ale svoje pé…“

„Už nemel. Zajdi si na záchod, ať nezdržuješ u mě. Já nám zatím nechám zabalit jídlo. Večer bude dlouhej. Chceš mě vojet, že jo? Bydlím za rohem.“

Vypadalo to až moc dobře na to, aby to měla být pravda. Celý zblblý jsem vystál frontu na záchod, kde jsem se ze sebe dlouho snažil něco vypudit. Rozčilením mi nedošlo, že nemám z čeho brát.

Když jsem se vrátil, Vanda byla pryč. Jídlo s ní. Nezaplacené. Na prázdném stole ležel leták se zaťatou pěstí v symbolu Venuše. Pod ním stálo: „Revoluční buňka Bloody Mary.“ A pod to ta čubka dopsala rukou: „Najdi si pořádnou práci!“

Mě, zrovna mě napálí, okrade a vyškolí feministka. Taková ironie! Neznám muže, který by feminismu přál víc než já.

Feminismus stvořil nezávislou a vzdělanou ženu, která ví, co chce. Vtip je v tom, že pro ni zatím nikdo nestvořil adekvátního chlapa. Naopak: progres na jedné straně doprovází regres na druhé. Většina mých konkurentů je z nového rozložení sil zmatená a frustrovaná. Ti agresivní reagují na soumrak svojí vlády nad světem ještě větší agresivitou. Ti sebelítostiví ještě ublíženějším fňukáním.

Ani v jednom případě není o co stát. Dlouhodobé a zavazující vztahy s takovými frustráty jsou bolestivě nevýhodná investice. A to hlavně pro ty holky, které umí rozdráždit moji nejcitlivější erotogenní zónu a ukojit mou nejsilnější potřebu: mozek a zvědavost.

Holka by po práci chtěla mluvit o svém výzkumu, svých článcích, svých jednáních. Boreček zase rád hláškuje ze Simpsnů. Myslí si, že s tím může začít v půlce její věty.

Holka zařídí grant, konferenci, upgrade laboratoře. Boreček nezvládne ve čtrnáctidenní lhůtě vrátit díly na domácí pěstírnu, kterou se mu nepodařilo smontovat.

Holka si chce trochu užít a moc to nehrotit, protože je jen otázkou času, kdy ji najme někdo v Berlíně, Curychu, Amstru, a co potom tady s borečkem. Ten zatím mezi brigádami zoufale vymýšlí byznys, který by je uživil oba, ideálně bez práce. O tom, že se jeho holka rozhodla nedělat stejnou chybu jako její matka, matka její matky a matka matky její matky a že hodlá jít za vlastní kariérou bez ohledu na něj, nechce slyšet nic.

Holka z něčeho takového buď vycouvá a žije radši sama, anebo v tom trpí. V obou případech poptává mě. Dodavatele inteligentní zábavy, hodinového ctitele, poslíčka rozvážejícího luxusní zboží: uznání.

Ze základní vojenské služby v Counter Striku jsem si do života odnesl základní strategickou poučku: nebojuj s terénem, bojuj s nepřítelem.

Chlapi, kteří hejtujou feminismus a feministky, bojují s terénem.

Já bojuju s nepřítelem, což jsou ostatní chlapi. A společenský terén mi to usnadňuje. Osmdesát procent času na bojišti jen překračuju mrtvoly chudáků, kteří si přečetli Průnik do tajné společnosti mistrů svádění a zkouší pořád ty stejné, provařené triky, jako jsou dementní pololichotky/polourážky: „Na tak malou holku máš moc pěkný nohy!“

Zbylých dvacet procent úsilí spočívá ve vysílání signálů, že poslouchám, respektuju, nechávám dýchat a nikdy nebudu slídit v popelnici po jejích propocených silonkách. Nejsem chlap snů. Ale v téhle nádherné době stačí nebýt noční můra.

Takže kdyby mě Vanda normálně slušně poprosila o pětikilo na knížky pro katedru genderových studií nebo na raut na vyhlašování nejsexističtějších reklam, přispěl bych bez mrknutí.

Ale takhle mě okrást o čas a o peníze? Kde to jsme?

Druhý den ráno se celý náš tým elitních rozplakávačů dětí fotografoval do Forbesu, mixu pornočasopisu a Strážné věže. Měsíc co měsíc jsme závistivě listovali, kdo z lidí, které známe a nenávidíme, se tam se svým startupem dostal tentokrát, protože zabrat kus jejich křídového papíru svou fotkou a inspirativním příběhem byl v branži strop. Konečně se radovalo naše studio.

Produkční časopisu nechtěla fotit v kancelářích, prý to ve všech softwarových firmách na světě vypadá stejně. Zařídila půldenní pronájem bistra a fotograf s osvětlovačem si nás od nelidských devíti nula nula rovnali za barem smontovaným z palet.

Uprostřed budoucí dvoustránky stál Šéf a na pultu před sebou přidržoval dvěma prsty iPad. Na iPadu zářila prázdná plocha, do které grafik vlepí hamburger z jedné z našich her.

Kolem Šéfa nás stálo šest. Každý jsme dostali do ruky nůž a prkýnko, litinovou pánev nebo velkou nerezovou pepřenku. Jakože kuchaři aplikací, je to všem jasné, ha ha ha ha ha.

Vedle nás se po stranách pultu na stojáncích tyčily dva iPady a jeden laptop. Přes Skype se na nich ke skupinové fotce připojili čtyři kolegové pracující v zahraničí. Dva byli na stálé misi v Bay Area v Kalifornii, kde na střídačku oslovovali investory a prodávali brokerům data o hráčích. Dva se připojili z Vietnamu, kde poslední rok obráželi na skútrech venkov a přežírali se hovězím a rýžovými nudlemi. Říkali tomu geoarbitráž: středoevropský plat, jihoasijské životní náklady.

Redaktorku nejvíc zaujal náš technik, Kostkáč. Nebylo divu. Většina nás přišla ve standardní ajťácké uniformě: mikině s kapucí. Kostkáč z uniformované řady trčel jak červený bavorák ze skály. Měl na sobě rozepnutý maskáčový bomber a pod ním růžové triko s nápisem COCAINE & CAVIAR. K tomu tesilky a lakýrky.

„Posílám místo sebe nakupovat robota,“ otevřel před redaktorkou počítač a na počítači zdroják. Těch pár set řádků kódu nutil obdivovat každého, kdo se neuváženě zeptal. „Prochází Alibabu a náhodně objednává zboží z těch kategorií, ve kterých mi zrovna něco chybí. Musí to být ze stoprocentní bavlny, musí to být velikost L, aby mi to bylo spíš o něco větší než o něco menší, a musí to mít hodnocení aspoň čtyři a půl hvězdičky.“

Víc Kostkáče nezajímalo. Robot na to měl měsíčně tisícovku.

„Není to málo?“ zapochybovala redaktorka.

„Vůbec. Každou hodinu kontroluje slevy. Navíc ne každý měsíc se musí něco koupit, takže se kredit přenáší dál. To se hodí, když se mi začínají rozpadat boty.“ Ukázal dolů na dva žraloky.

„Ten program vám vybere oblečení a vy mu to pak potvrdíte?“

„To je právě to: nikdy nic nepotvrzuju. Robot to okamžitě objednává a platí. A mě pak jen překvapí balík z Číny.“

„Ale pak vůbec nemáte kontrolu nad…“

„Nemám.“

„To je přece hrozný,“ skoro mu vynadala.

„Je to osvobozující. Neztrácím čas ani energii vybíráním a rozhodováním. Vždyť je to peklo.“

„To sice je, ale…“

„Žádná ale. Všichni říkají, že čím víc možností člověk v životě má, tím je šťastnější. Jenže věda roky potvrzuje opak.

Lidi jsou nejbohatší, jací kdy byli, ale zároveň spolykají nejvíc léků proti úzkostem. Problém není nedostatek, problém je přebytek. Naštěstí to tak být nemusí, když přemůžete strach ze ztráty kontroly. Já už jsem se rozhodovací paralýzy jednou provždy zbavil. Jednou, dvakrát do měsíce mi přijde balík s levným, ale solidně ušitým kusem oblečení. Každé ráno ze šuplíku prostě vezmu, co je nahoře.“

Jen o něco menší zájem vzbudila Žena pracující v softwarovém startupu jako datová inženýrka.

Měla jméno, a dokonce i příjmení, ale kamkoliv vešla, byla pro všechny jen Žena pracující v softwarovém startupu jako datová inženýrka. Pro všechny to bylo téma. A to téma bylo pro pozitivní veřejný obraz studia mnohem výhodnější než skutečnost, že Ženě pracující atd. stačilo projet stránky, kterým dal člověk na Facebooku lajk, aby dokázala téměř s jistotou určit jeho sexuální orientaci. Lesby mají nadprůměrně často rády Subaru, gayové Lady Gaga.

Díky jejímu skillu jsme tedy mohli v neveřejném ceníku nabízet i seznamy homosexuálů. Papírově si je od nás kupovaly hlavně reklamky pracující pro kosmetické společnosti a sexshopy. Protože ale mají k vyautovaným teplým spoustu jednodušších cest a nevyautovaní jsou jim asi k ničemu, nejspíš se za nimi schovával někdo s mnohem temnějšími zájmy, než je prodej kondomů a poppers. Ale po tom, jestli to byla íránská mravnostní policie nebo jiní náckové, jsem nikdy nepátral. K čemu bych si tím pomohl?

„Když mi bylo třináct, narazila jsem v časopise na článek o afrických dětech s trachomem,“ spustila Žena, která pracuje atd. svůj trademarkový příběh. „Hnusná nemoc. Přenáší se dotykem z obličeje na obličej, takže ji má za chvíli celá rodina, děti i dospělí. Když se člověk nemůže léčit, vychlípí se mu víčka a oslepne. Úplně.“

„To je hrůza.“

„Nejhorší na tom je, že se to sice dá zvrátit jednoduchou operací, ale chybí doktoři. Několik nocí jsem kvůli tomu tenkrát nemohla spát. Vzala jsem si do hlavy, že půjdu studovat medicínu a potom odletím do Afriky ta víčka přešívat, když se k tomu nikdo nemá.“

„Nakonec ale s trachomem nebojujete.“

„Proč myslíte?“

„Jste datová analytička…“

„Jsem. A za tři a půl roku jsem zachránila zrak sedmi stovkám lidí.“

Reportérka nechápala.

„Nikdy mě to nepustilo. Ale ve druháku na medicíně mi přece jen vychladla hlava. Měla jsem před sebou ještě pět ročníků, pak několik let do atestace s patnáctitisícovou almužnou za osmačtyřicetihodinový služby. Plus trestněprávní odpovědnost, když nevyspaná říznu blbě. Nakonec bych odletěla do Súdánu, Čadu, prostě někam, odkud se každá inteligentní forma života naopak snaží utéct. Ve třinácti mi to přišlo jako romantika, ve dvaceti už jsem viděla, co všechno bych tomu musela obětovat. Takže jsem začala přemýšlet nad tím, jestli nemůžu pomáhat jinak. Řekla jsem si, že kdybych si našla dobře placenou práci a ty peníze pak posílala na…“

„Už chápu.“

„Každý měsíc dávám stranou pětadvacet tisíc, což na rovníku zachrání zrak dvaceti lidem. A tu páku budu mít rok od roku větší: jako analytička se můžu časem dostat do Kalifornie a vydělávat desetkrát víc. Navíc o víkendech vedu workshopy. Učím dělat svou práci mladý holky, který se ještě nerozhodly, co se životem. Mají matný tušení, že jsou v tomhle oboru peníze. Vždycky je sebere, kolik. A co všechno s nima můžou na světě změnit.“

Trochu bokem to měli ve studiu hozené všichni.

Jeden z programátorů věnoval všechen svůj volný čas a peníze přípravě na kolaps civilizace. Věděl, že přijde, jenom ne kdy a odkud. Počítal radši se vším: s válkou o vodu i tisíciletými záplavami, s džihádisty masakrujícími dům za domem i s korejskou atomovkou. Na bunkr zatím neměl, ale pořídil si aspoň hospodářství na Vysočině, hloubil studnu a skupoval ornou půdu v okolí. To měl být jeho nouzový úkryt, nebo jak sám říkal: B-O-L, bug out location.

Vyžíval se ve zkratkách. Všude s sebou tahal BOB, bug out bag naplněný materiálem, který by mu pomohl přežít prvních 48 hodin po TEOTWAWKI, konci světa, jak ho známe, když by se začalo hrát WROL, bez pravidel a zákonů.

Tohle se chlapci stane, když zapomene včas vyměnit kápézetku za kondomy. Všichni jsme se mu samozřejmě smáli. On nám stejně samozřejmě sliboval, že až sluneční bouře vyřadí z provozu počítače, mobilní síť i satelity, čili až SHTF, hovno vletí do větráku, bude se smát on.

Každý si sice dával záležet na tom, aby byl divný svým zcela osobitým způsobem, jedna věc nás ale spojovala. Nikomu nám v životě nestačilo jen tak sedět na místě a přežvykovat. Byli jsme zvědaví, co je za rohem.

Ti ambicióznější a soupeřivější z nás se za ten roh toužili dostat dřív než kdokoliv jiný, aby si mohli urvat všechno, co tam najdou. Většina mých kolegů snila o tom, že si jednou založí vlastní startup a pohádkově zbohatnou na trendu, kterého si všimnou jako první na světě. „Nebruslím tam, kde puk je, ale tam, kde bude,“ říkával Kostkáč a tvářil se u toho smrtelně vážně.

Mou zvědavost živil prostší pud: nesnáším otravu. A na tu mám bohužel dost přísné měřítko: otravuje mě všechno, co otravuje ostatní, plus ještě většina toho, z čeho jsou nadšení.

Dofotili jsme před polednem. Byl pátek, den indických obědů a odpolední vyhrazených pro nerušené rozvíjení vlastních nápadů.

Nacpali jsme si pajšly sýrem ve smetanové omáčce. Po jídle kolega vytáhl z BOBu vaporizér a naplnil zásobník sklizní ze zahrádky BOLu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hry bez hranic.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.