Aleš Dostál

TROFEJE A ZTRÁTY

Copyright © Aleš Dostál, 2018

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6243-7

Sádlo na chleba

Pátek 30. 6. 1995

„Sádlo na chleba, do vlasů kvítí, víc už netřeba, budem se mít,“ haleká vesele pětatřicetiletá učitelka Ivana Doubravová a dlaní pravé ruky si do rytmu plácá na stehno. Levou řídí automobil Škoda 105 a ještě stačí dělat grimasy do zpětného zrcátka na dceru, která sedí vzadu.

Ivana má k rozverné radosti důvod. Je poledne třicátého června, před chvílí své třídě rozdala vysvědčení a další shledání si slíbili až za dva měsíce.

Zítra začínají prázdniny.

Vůbec netušila, proč se jí najednou z paměti vynořil popěvek pana Suchého.

Výskali si ho naposled s tátou, když s ním jako malá holka jezdila na motorce na houby do bývalé dědečkovy obory. Bylo léto jako dnes, táta měl rozepnutou košili a ta za ním vlála jako křídla.

Do rytmu střídavě vykopával nohy, zatímco Ivana se ho křečovitě držela kolem pasu s pocitem nekonečné volnosti a svobody. Silnice byly poloprázdné, protože to bylo v roce sedmdesát.

„… jako prase v žitě má se, budem se mít,“ domníval se autor v druhém verši a Ivana s ním souhlasila bez výhrad. Její jedenáctiletá dcera Eva se k ní naklonila ze zadních

Sedadel.

Píseň slyšela poprvé.

„Odkud to znáš, mami?“

„Zpívali jsme si to, když jsme s tátou jezdili do dědečkovy obory,“ vysvětlila dceři.

„Dědeček má oboru?“

„Můj dědeček, tvůj pradědeček, ale už ji nemá.“

„On ji prodal?“ divila se Eva, která dosud ani neslyšela, že měla pradědečka.

„Neprodal, prostě mu ji vzali.“

Jednosměrná ulice byla zatarasena nákladním automobilem a přímo před jejich domem z něj někdo s rachotem shazoval na chodník lešenářské trubky.

Právě teď, když potřebuje dobalit na dovolenou. Zítra konečně pojedou.

Je poledne a slunce to dává zřetelně najevo. Stojí přímo nad střechou Ivaniny červené škodovky a snaží se v ní propálit díru.

Eva sedí uprostřed zadních sedadel a je obložena kyticemi; její matka je oblíbená a milovaná třídní učitelka. Naklonila se dopředu, aby se nadechla průvanu, protože nejlevnější verze stopětky mají otevírací pouze přední okna.

Náklaďák se konečně pomalu rozjel.

Před přízemním oprýskaným domkem z třicátých let leží na chodníku hromada rezavých trubek a dřevěných podlážek.

Ze dvora vyběhl Zdeněk, Ivanin partner a majitel domu. Dosud na sobě měl sváteční tmavý oblek a světle modrou kravatu.

Zdeněk je Ivanin profesní kolega. Fyzika a zeměpis. Před půlhodinou ho na dvoře školy marně vyhlížela, protože ráno odjeli spolu.

„Jak to, že už jsi doma?“

„Pan Balaštík se pro mne stavil,“ odpověděl a v očích měl jakýsi zvláštní šťastný lesk.

Ivanu napadlo, že se těší na zítřejší odjezd na dovolenou stejně nedočkavě jako ona.

Od sametové revoluce uplynulo pět let a ona ještě nezažila, jaké to je jet přes hranice bez vyplněného celního a devizového prohlášení.

Nestihla ani první školní, skoro povinné zájezdy do Vídně. Nebyl na to čas, protože její bývalý manžel Dušan v sobě hned po revoluci objevil obrovské vlohy k podnikání a Ivana se nadchla s ním.

Za pár let vydělají majlant a teprve potom objedou svět.

Na spodním náměstí, kde už skomíraly tři hospody, si otevřeli čtvrtou. Vinárnu pod podloubím.

Banku vůbec nezajímalo, že tam, kde se neuživí tři současné, nemůže prosperovat čtvrtá, a bez námitek Dušanovi a Ivaně Vlkovým půjčila víc, než chtěli. Dušan prý zvolil nejnápaditější podnikatelský záměr.

Obsluha nahoře bez a k tomu sudové víno.

„Kdo je Balaštík?“ zavolala teď na přítele Zdeňka, který se snažil uvolnit branku, a aby se nezašpinil, odnášel trubky do dvora v předpažené ruce.

Ivana už s dcerou stála na chodníku, protože je slunce v autě chtělo upálit.

V lodičkách a svátečních šatech tu hromadu rezavých trubek nepřelezou.

„Pan Balaštík je zedník,“ odpověděl konečně Zdeněk, když při další otočce běžel s trubkou do dvora.

Kdyby vzal do každé ruky jednu, nesl by dvě a celé by to trvalo poloviční dobu. To by jako fyzik mohl vědět, pomyslela si Ivana, opřená o rozpálené auto.

Vzpomněla si, jak se tenkrát před pěti lety dokonce účastnila konkursu, který Dušan pořádal pro číšnice do vinárny.

Dušan pro jistotu přijal hned tři.

Od největších po nejmenší. Každý host přece může mít jiný vkus. A konečně mohou dělat na tři směny. Nonstop. To byl další z jeho skvělých nápadů, a tak raději dal ve škole, kde učil chemii, výpověď.

Nebude ztrácet čas zkoušením kysličníků, když může bohatnout.

„Vezmi dvě,“ poradila Ivana Zdeňkovi při další otočce.

„Balaštík je zedník, který mi už tři roky slibuje opravu fasády,“ řekl a opravdu uchopil dvě trubky.

Teď zase musí mít rozpaženo, aby si neumazal kalhoty.

Ivana tenkrát chodila do práce a Dušan hlídal tři do půl těla nahé servírky, střídající se na tři směny.

Pomáhali mu dva stálí hosté, důchodci vdovci, kteří za směnu vypili dvě deci vína na osobu.

Za rok bylo po vinárně i Dušanovi, který si naštěstí s jednou servírkou vzal na další cestu životem i dluhy a společný byt.

Ivana sobě i dceři vrátila rodné jméno a s krátkým mezipřistáním u rodičů se nastěhovala k dalšímu kolegovi.

Pro změnu fyzikáři.

Teď zavrtěla hlavou, aby setřásla vzpomínku, která na ni náhle dosedla.

Učitele příště nebrat, uvědomila si objevně.

„Balaštík je zedník, který mi už tři roky slibuje opravu

Fasády,“ opakoval Zdeněk při další nakládce, „a představ si, právě mu něco odpadlo, tak může začít,“ chrlil ze sebe zadýchaně a začínající lysina se mu leskla potem.

„A to tady bude sám?“

Zdeněk si špinavou rukou povolil světle modrou kravatu a udělal si na ní rezavý melír.

„Proč by tady byl sám… určitě má pomocníky a potom tu budeme my.“

„Nejedeme náhodou ráno do Bibione?“ zeptala se Ivana stále ještě klidným hlasem.

Zdeněk si sedl unaveně na zbytek hromady, která se už dala s obtížemi přelézt, a pokoušel se rozepnout si knoflíček u krku u své nové béžové košile. Když se mu ho nepodařilo ani utrhnout, poprosil Evu.

Eva, která ve svých jedenácti letech už poznala jednoho otce a jednoho otčíma, zkušeně vycítila, že vzduch houstne zvláštním napětím.

Možná se dnes stane něco velkého, přemítala, když Zdeňkovi uvolnila krk ze sevření umatlaného košilového límečku.

K moři se jí nechtělo a už vůbec ne s tetou Táňou a její rozmazlenou dcerou Marunou. Chtěla jet na letní tábor pod stan, ale nemůže, protože se její matka bojí lesa.

Nebojí se lesa, ale klíšťat v něm.

„Vidíš, na to jsem úplně zapomněl,“ odpověděl konečně učitel fyziky. Jako by se nic mimořádného nestalo.

Nemohl zapomenout, protože ráno v ložnici musel překročit zabalené kufry a z jednoho si na dnešek půjčil ponožky, začalo to v Ivaně doutnat.

„Ale hlavně, že Táňa nám nezapomněla zajistit ubytování a v šest ráno bude stát před barákem,“ artikulovala zřetelně, ale už o poznání hlasitěji, protože se jí zdálo, že to nemůže být pravda.

Třeba to je jen nějaká jeho hra. Není přece jinak možné, aby rok plánovali dovolenou, těšili se a nakonec zůstali doma dělat fasádu.

„Čekal jsem na něho tři roky a už tu má lešení a sama jsi říkala, že to ten barák potřebuje, že je na ostudu,“ zhodnotil situaci fyzik Zdeněk ze svého trůnu na hromadě trubek.

Já jsem čekala pět let. Nejdřív vinárna, potom fasáda.

„To je… na ostudu to je,“ vykřikla, aby přehlušila kamion, který rachotil po hlavní cestě.

„Tak jeď sama, vařit budu já,“ navrhl Zdeněk.

„A ty si myslíš, že kdybych tu náhodou zůstala, tak budu vařit nějakému Balaštíkovi hned první den prázdnin?“ řekla Ivana hlasem, který by už spolehlivě přehlušil i několik kamionů.

„Jestli to nebude tím, že ty nemáš vůbec žádný vztah k majetku. Kdyby to bylo tvoje, tak by ses možná chovala jinak. Teď se ti to mluví, když ti zůstaly tři kufry,“ řekl Zdeněk pomalu a netušil, že právě vyslovil poslední větu jejich vztahu.

Ivana věděla, že jí chce připomenout, jak lehce se vypořádala s Dušanem tím, že mu všechno nechala a vzala si zpět jen svoje rodné příjmení. Že jí chce zdůraznit, že je tady jenom na návštěvě.

„Takže nejedeš?“ zasyčela učiteli do oroseného obličeje.

„Nemůžu.“

„Víš, co potřebuje ten tvůj barák? Nevíš? Buldozer!“ vykřikla cestou do domu.

S dcerou v patách.

Eva tušila, že dnešní den bude něčím mimořádný. A to je teprve poledne.

„Nemám dát ty kytky do vody?“ zeptala se mámy ještě pro jistotu.

„Nechej je v autě, zavezeme je babičce a dědečkovi.“

Evu potkala druhá dobrá zpráva dnešního dne. První byla, že začaly prázdniny.

U babičky, která bydlela na druhém konci krajského města, byli naposledy snad o Velikonocích. Eva, která si stále ještě vybírala mezi tenisem, klavírem a mažoretkami, a tak raději dělala všechno, měla víkendy obsazeny na rok dopředu.

Ivana svlékla sváteční šaty, z kufru nachystaného na zítřejší dovolenou si vytáhla fialové bermudy a bílé tričko. K tomu si zpátky obula červené lodičky na středně vysokém podpatku.

Když už měla v kufru zabořené ruce, vyházela na postel všechny Zdeňkovy věci.

Posud to bylo pro Evu pochopitelné, pojedou samy, ale proč na uvolněné místo matka cpe zbytek jejich věcí, včetně zimních? A do igelitek balí kozačky, na pláži zcela jistě neupotřebitelnou obuv? A do tašky všechnu kosmetiku z koupelny?

„My tam budeme i v zimě?“ zeptala se, když pomáhala matce s nákladem do auta.

Zdeněk ještě stále vsedě hlídal trubky na chodníku.

„Tak ahoj,“ řekla Eva náhradnímu otci, kterého ale oslovovala křestním jménem.

„Neberete toho s sebou nějak moc?“ divil se Zdeněk, když zavazadla zaplnila kufr i zadní sedadla auta.

Ivana se rozhodla dát jejich vztahu ještě jednu šanci.

„Tak jedeš, nebo ne…?“

Zdeňkovo zamítavé gesto odnesla škodovka.

Nejdřív ji udeřila dveřmi, až se celá zatřásla, potom šlápla na krk plynovému pedálu. Po pár metrech na stopce stejně potrestala ten brzdový.

Eva, která seděla na předním sedadle, se zastavila na palubní desce.

Doleva je to ke kamarádce a kolegyni Táně, doprava na jih přes celé město k bytovce babičky a dědečka. Ivana chvíli váhala a vystartovala doprava.

„Takže k moři nejedeme?“ vyslovila Eva svoji otázku pro jistotu až za další křižovatkou.

„Nebudu jim dělat křena…“

Eva sice nevěděla, co to je dělat křena, ale byla ráda, že ho dělat nebudou.

„Sádlo na chleba, do vlasů kvítí,“ vzpomněla si a chtěla mámě zvednout náladu.

Slova si pamatovala, ale s melodií byla totálně vedle.

„Budem se mít,“ dozpívala Ivana přes zamžené oči. Stejně to s tím fyzikářem už bylo k nevydržení. První

Newtonův zákon, zákon setrvačnosti. Pokud na těleso nepůsobí žádná síla, zůstává v klidu nebo se dál pohybuje rovnoměrným přímočarým pohybem.

To s Dušanem to byl alespoň zákon akce a reakce. Přece si nenechám vyčítat, že nemám vztah k majetku. Najednou si uvědomila, že všechno, co si dosud do pětatřiceti let pořídila, veze s sebou, a byl to kupodivu docela osvobozující pocit.

Všechno potřebné mám s sebou.

„Tam kam půjdeme.“

„Mít se budeme,“ doplnila ji dcera.

Ivana se k ní naklonila a pravou rukou ji objala kolem ramen.

„Můžeme jezdit po hradech a zámcích,“ navrhla jí náhradní program prázdnin.

„Nebo chodit na houby jako ty kdysi.“

Ivana neodpověděla a vrátila ruku na volant.

Viděla se v Evině věku a jako by znovu ucítila tu šílenou bolest hlavy a strnulost šíje, hodiny, které proležela na břiše po bolestivé punkci míchy, a týdny na infekčním oddělení s diagnózou klíšťového zánětu mozkových blan. S hrůzou, jakou cítí kuřák, když si zapomene cigarety, si uvědomila, že nemá repelent.

K moři si ho nechystala, ale na Konopišti klíšťata určitě jsou.

Kousek před bytovkou rodičů měla malou drogerii paní Kalusová. Ivanu i její diagnózu si pamatovala od dětství.

„Jedeš k vašim, Ivanko?“ zeptala se ta dobrá paní a automaticky sáhla do regálu pro odpuzovač hmyzu, pak se znovu otočila a přidala ještě jeden.

„Vezmi si do toho lesa raději dva.“

„Do jakého lesa?“ vytřeštila na ni Ivana oči, jako už dvacet pět let na každého, kdo ji posílal do skupiny stromů, které se říká les.

„Vaši se tam přece stěhují!“ odpověděla drogistka s jasnou převahou.

* * *

Ke čtyřem bytovkám, v kterých od třicátých let bydleli zaměstnanci malé továrničky na zámky a dveřní kování, to bylo jen kousek.

Eva zvedla ukazováček jako první a píchla ho do předního skla škodovky.

Před prvním ze čtyř činžáčků s úsporně malými okny stál žlutý stěhovací vůz a dva chlapíci do něj nakládali všechno, co Ivana dosud považovala za jediný ostrov jistoty.

Právě nesli válendu z bývalého dětského pokoje, který jí poskytl útočiště několikrát, když už dítětem nebyla, a teď na něj opět spoléhala.

Babička Alena objala vnučku, ke které se už v jejích jedenácti letech ani nemusela sklánět a brzy se bude zaklánět.

„Co to děláte, mami, proboha…?“ zeptala se zděšeně Ivana a zamávala otci, který po přistavených dřevěných

Schodech vbíhal do tunelu stěhovacího auta a organizoval nakládku.

„Říkala jsem ti přece, že otec vyřizuje tu restituci obory po dědečkovi?!“

„Ale neřekla jsi mi, že už je to všechno hotovo a že se máte stěhovat.“

„Nemůžeme držet druhý byt… A pokud vím, tak jste měly být v Itálii,“ odpověděla matka Alena, ale stačil jí jeden pohled do přeplněného auta a Ivanino neurčité pokrčení ramen, aby se na víc nemusela ptát.

Už to jednou zažila, když se Ivana vrátila z manželství domů a ještě se chlubila, že na všechno potřebné jí stačí auto.

„Dovezli jsme ti kytky, babi,“ využila Eva krátké přestávky v jejich rozhovoru a dolovala mezi kufry slisované kytice.

„Tak je dej do auta,“ řekla babička pohotově a Eva je položila na podlahu stěhováku, jako by je pokládala na hrob.

„Tak jedete s námi!“ rozhodla babička.

„Ten byt už někdo má?“ podívala se ještě Ivana do oken bez záclon.

„Kdybys řekla dřív. Co ti Zdeněk vlastně udělal?“

„Ale nic, první Newtonův zákon,“ mávla rukou Ivana za právě uplynulým životem, protože najednou byla ráda, že to má za sebou.

Alena se dál neptala, protože když se do života s fyzikem zamotají fyzikální zákony, je asi dobré toho nechat.

Otec a dědeček Rudolf řadil auta do pochodového proudu. První v koloně pojede jeho stříbrný Oltcit, chlouba rumunského automobilového průmyslu, se spolujezdcem Evou, jako druhý žlutý stěhovací vůz a transport uzavře červená stopětka s matkou a dcerou Doubravovými.

Motory natočit.

„Řekl mi, že nemám vztah k majetku, protože jsem

Místo dovolené nechtěla omítat tu jeho barabiznu,“ řekla v posledním autě kolony dcera Ivana matce Aleně.

„Repelent máš?“ odpověděla jí na to matka. „Ale znovu ti opakuji, že klíšťovku už podruhé nedostaneš,“ dodala jako pokaždé.

Kolona tří aut pomalou rychlostí směřuje na východ po silnici rovné jako lať.

Naopak orlice po její pravé straně se v lukách klikatí a občas i obloukem vrací, jako by se jí do Labe nechtělo. V polích dozrává pšenice a chytá odstín Ivaniných vlasů. Řepka se ještě pěstuje jen jako krmivo pro kanáry.

Píše se rok 1995 a hodiny na kostelní věži v Třebechovicích ukazují půl třetí.

„Vy tam opravdu chcete bydlet?“ zeptala se Ivana po pěti kilometrech mlčení.

Cesta, po které jedou, se začíná klikatit.

Samotu po pravé straně si Ivana pamatovala ještě ze sedla tátovy motorky. V dřevěné ohradě tam tenkrát měli koně, začátkem osmdesátých let zvíře poměrně vzácné a nevídané.

Matka jen mlčky přikývla, protože jí to taky ještě úplně nedošlo.

Když před třemi roky poprvé uslyšela slovo restituce, nevěděla, co vlastně znamená. A když se z Rudolfa stala oprávněná osoba, znělo to, jako kdyby něco provedl.

Součástí vraceného majetku byla i hájenka, kde se už byli podívat. Zaměstnanec státních lesů je nechal do bytu nahlédnout, přesto neustále opakoval, že tak jedná čistě jen z dobré vůle.

Prošli šest pokojů, aby si vyslechli jeho lamentace, kam tolik nábytku a zařízení má odstěhovat.

Přesto slíbil, že budovu předá třicátého června.

* * *

Projeli vesnicí a odbočili do kaštanové aleje.

Tady to bylo.

Kmeny kaštanů, kroužkované bílými pruhy vápna, za těch dvacet pět let téměř nezestárly. Před bránou obory ale s tátou pokaždé odbočili doprava na polní cestu a do lesa se dostali přes kamennou zeď z jižní strany. Otec pokaždé, když Ivaně na vrchol zídky pomáhal, říkal, že on sem může chodit, protože les patřil jeho otci.

Ivana to tenkrát považovala za součást hry. Jak může les někomu patřit? Lesy přece patří všem, věděla dobře, protože byla premiantka třídy.

Dnes už to však na hru nevypadá, pomyslela si uprostřed aleje, na jejímž konci se zvedal zalesněný kopec.

V rovině zcela nepatřičný a skoro nevkusný.

Jeden den Ivany Doubravové, napadlo ji náhle a bezprostředně, možná proto, že měla aprobaci ruský jazyk a výtvarná výchova.

Na nohou má dosud lodičky, v kterých dopoledne ve své třídě 7. A rozdávala vysvědčení.

Teď se blíží k bráně obory svého dědečka, která už je oborou jejího otce, a protože je jedináčkem, tak vlastně je její.

A v autě má celý svůj majetek.

„Vidíš ho?“ ukáže právě dědeček Rudolf své vnučce Evě na kopec, který roste za předním oknem Oltcitu.

To, co zdálky v krajině rovné jako stůl vypadalo nejdřív jako krtinec, potom možná kopeček, je teď opravdovým kopcem a zvětšuje se, jako by byl nafukovací.

Slunce mu stojí nad temenem, dubový les na jižní straně je o poznání světlejší než temně zelené smrčiny na půlnočním svahu.

Dvě žluté kostky na úpatí kopce, usazené mezi ovocnými stromy, se zvětšily do podoby rozlehlé hájovny a naproti stojící stodoly.

„Tak to je Klecanda,“ řekl Rudolf hrdě, jako by kopec sám vyrobil.

Projeli otevřenou bránou oplocení po trubkovém roštu a zastavili na nádvoří mezi hájovnou a stodolou.

Jsou tu sami, ve zpětném zrcátku dokonce ani není vidět žlutá maska náklaďáku. Sedí v autě a Eva, která se cestou dozvěděla, jak si její pradědeček koupil oboru a za necelých deset let mu ji znárodnili, ukazuje prstem na budovy, které je obklopují.

„To všechno si vzali a nic nezaplatili?“ ptá se nechápavě.

„Říkalo se tomu znárodnění,“ vysvětlil dědeček, kterému v tom únoru, kdy se ve sněhové přeháňce Klement vrátil z hradu, bylo třináct let.

„Tak, to si jako vzal národ?“

„Národ sobě,“ zasmál se Rudolf bonmotu, který ho právě napadl.

Stěhovací vůz zaskřípal na štěrku dvora a zastavil vedle nich. V závěsu za ním červená škodovka, z níž vyskočila Ivana, ale zavrávorala na nevhodné obuvi. Zároveň polekaně pohlédla na les trčící hned za stodolou a sklonila se zpátky do auta.

Stěhováci, kteří zevlovali kolem, se překvapeně otočili, když jim za zády zasyčel sprej. Ušklíbli se, protože si mysleli, že je intimní.

Ivana se mezitím tiše přiblížila k dceři jako lovec, a když ji měla na dostřel, osvěžila ji tím odpuzovačem hmyzu od hlavy až po kotníky.

Eva to nesnášela. Otřásla se odporem.

Okamžitě ale matce odpustila, protože se obdivně rozhlížela kolem.

„Já jsem tak ráda, že jsme nikam nejeli,“ vydechla.

Ivana si připomněla, že musí zavolat Táně. Vymluvím se, že otec dostal infarkt, napadlo ji a přitom se na něj dívala, jak se neúspěšně dobývá do zamčené hájenky. Právě si k tomu zapálil už druhou cigaretu.

„Někdo tu ale bydlí,“ řekla Eva a ukázala na záclony v oknech.

„Měli čekat ve tři,“ omluvil se Rudolf všem.

Bylo půl čtvrté. Rudolf cloumal mohutnou mosaznou klikou dvoukřídlých vstupních dveří, na kterých marně hledal zvonek. Naštěstí si včas uvědomil, že pokud ji utrhne, bude ji muset spravit sám, protože ta klika už je jeho. Nic na tom nemění fakt, že na plastové ceduli vedle dveří se zeleným písmem oznamuje, kde se právě nacházejí.

Lesy České republiky, revír Klecanda.

„Tak budeme vykládat ještě dnes, šéfe?“ zeptal se řidič nervózně. Je přece jenom pátek a on je dosud stále ještě zaměstnanec.

Rudolf neurčitě a bezradně pokrčil rameny. Alena otočila oči o pomoc k modrému nebi.

„Nevím, kam jsi tak spěchal, ověřil sis to vůbec, že se můžeme stěhovat?“

„Hele, čekal jsem skoro padesát let,“ ohradil se Rudolf vztekle.

„Prdlajs jsi čekal. Ani Havel se ve svém prvním novoročním projevu slovem nezmínil o tom, že se bude nějaký majetek vracet,“ uvedla věc na pravou míru jeho celoživotní družka.

„Třeba o tom ještě nevěděl,“ zastala se disidenta Ivana a zaklonila hlavu proti slunci.

Zcela určitě to je stejné slunce, pod jakým se už zítra chtěla opalovat o osm set kilometrů jižněji.

Eva objevila vedle stodoly drátěný kotec se smutným psem plemene českým fousek.

Pohladila ho prstíkem po hlavě skrz oko v pletivu a on se k ní vděčně přitiskl celým tělem.

* * *

Kaštanovou alejí se k oboře řítilo malé terénní autíčko, které i zblízka vypadalo jako hračka.

Suzuki Samurai.

Dvě vousaté hlavy za předním sklem by mohly klidně patřit dvojčatům, kdyby jedna nebyla o dvacet let starší a neseděla na těle o třicet kilo větším.

Ivana se zálibně dívala na tu mladší, která vyčnívala nad volantem.

Vousáči se jí líbili, možná proto, že ani jednomu z jejích předchozích mužů vousy nerostly natolik spořádaně, aby se jimi dala ozdobit brada.

Polekala se vlastní nezvratné myšlenky, že i Zdeňka už zařadila do své minulosti. Přitom ještě včera jeho věci balila do společných kufrů, ještě ráno spolu vysedali z jednoho auta na školním dvoře.

Staršímu lesníkovi se z auta nechtělo, protože Rudolf už stál u jeho dveří a významně si naklepával sklo hodinek. Prozatím se viděli jen jednou při prohlídce hájovny, zbytek navrácení majetku projednával Rudolfův právník. Revírník Kolmý si byl ale jist, že nikdo jiný než restituent Doubrava do obory nepojede stěhovacím vozem.

Od roku 1965 do obory vjel jediný a to ten, který ho tu přistěhoval.

„Domluvili jsme se na tři a je kolik?“ strkal mu Rudolf svoje hodinky pod nos, když Kolmý pomalu a váhavě z autíčka vysedal a díval se na zařízení Doubravova bytu, rozložené na dvoře.

Dobře věděl, že jeho půlhodinové zdržení je ta dobrá zpráva. Na tu druhou se hluboce nadechl, ale stejně nevěděl jak začít. Řidič viděl, jak se jeho otec trápí, vysedl a spěchal mu na pomoc.

„Otci bohužel ještě nespravili byt ve vesnici, tak se nemohl odstěhovat… teď odtamtud jedeme, ještě to bude trvat asi měsíc…“

„Ale to mě nezajímá,“ rozhodí Rudolf rukama, protože se na něho dívala celá jeho rodina, a navíc dva stěhováci.

„Je třicátého června? Je. Budova má být připravena k předání!“

„Já vám ji předám, ale bydlet tu musím ještě měsíc,“ odpověděl konečně revírník a oborník Martin Kolmý.

Ivana stála za otcem jako tělesná stráž, v bermudách a lodičkách ovšem vypadala jinak.

„Je tady telefon?“ zeptala se a nechala se vousáčem doprovodit do kanceláře.

„Promiň, Táňo,“ řekla kolegyni, která zvedla sluchátko po prvním zazvonění, „nemůžeme jet, tatínek dostal infarkt,“ řekla a zavěsila.

„Vy nejste jeho dcera?“ zeptal se Jiří, když oknem do dvora viděl, jak Rudolf v gestikulaci rozpažuje a vzpažuje před jeho otcem.

„Jsem,“ odpoví Ivana, když se podívala, koho má na mysli.

„Představoval jsem si pacienty s infarktem poněkud jinak,“ usmál se.

„Měla jsem jet k moři,“ svěřila se Ivana bůhvíproč cizímu člověku.

„A tatínek dostal infarkt.“

„Ne, rozešla jsem se s tím, s kterým jsem měla k tomu moři jet.“

„A kdy?“

„Dnes v poledne.“

Jiří se podíval na hodinky.

<<SAMPLEBREAK>>

„Tak to už jste čtyři hodiny rozešlá, nebo i rozvedená?“

„Rozvedená jsem tři roky.“

Jiří naopak o svém soukromí neřekl nic, ale vyprávěl Ivaně, jak se na lesovnu přistěhovali, když mu bylo deset. Potom šel v otcových stopách a vystudoval lesnickou fakultu, pracoval na jednom polesí v orlických horách. Po revoluci si založil firmičku na těžbu a výkup dřeva od soukromníků. Má svůj dům na druhém konci vesnice.

„Takže už tu nebydlíte?“ vyhrkla Ivana téměř zklamaně.

„To už by nás tu bylo moc…!“ pohotově odpověděl Jiří ve stejně hravém tónu.

Bylo by docela příjemné pokračovat v nezávazné konverzaci, ale tatíci se mezitím na dvoře zřejmě dohodli na nějakém řešení.

Široká vrata stodoly jsou dokořán a stěhováci na mlat snášejí nábytek ze dvora. Spěchali, některé krabice zvedali neurvale, a když se z jedné ozvalo tříštění skla, zacpala si Alena uši.

„Pustili jsme byt a skončili ve stodole,“ lamentovala, když se k ní Ivana přiblížila.

„Ale je to naše stodola,“ zdůraznil Rudolf a zapálil si na to.

„My budeme bydlet ve stodole?“ divila se Ivana, co jí za tu chvíli uteklo.

„Ve stodole ne, ale na lovecké chatě.“

„V naší chatě,“ doplnila rychle Eva.

„Je to jenom na měsíc.“

Rudolf si ovšem ještě stále myslel, že je dcera jenom šla doprovodit před odjezdem na dovolenou.

Pořádnou dovolenou si zasloužila už dávno. Teď ale viděl, jak jeho žena vytahuje z krabic čtyři talíře a čtyři hrnky. Konečně si všiml i dceřina podivného oblečení, bermudy na pláž, lodičky do divadla, přes rameno viděl její po střechu nacpanou škodovku.

„Zdeněk s námi tedy nebude?“ spíše už konstatoval, než se ptal.

Ivanu v ten okamžik na chvíli sice napadlo, že by možná bylo pohodlnější vařit guláš Balaštíkovi a mít k tomu koupelnu, ale v podstatě je ráda, že to tak dopadlo. Kdyby něco, tak je to na koho svést. Může za to Balaštík.

Revírník Kolmý pozoroval jejich překládku, a když už si Alena myslela, že mají všechno potřebné, ukázal na balík přikrývek svázaných v plachtě.

„Deky tam taky nejsou.“

Ivana si balík posadila k sobě na místo spolujezdce. Zaplacení stěhováci už mizí v aleji a slunce za nimi ustupuje k západu.

Alena zavřela peněženku a pro pořádek ještě ukázala manželovi zbytek jejich movitého majetku.

Několik stokorun a jeden los.

„Máme oboru,“ odbyl ji Rudolf, protože počítal cigarety v poloprázdné krabičce. Tady si nemůže jen tak jednoduše přeběhnout ulici do hospody jako v Hradci.

Kolmý ještě podal Rudolfovi jakýsi ručně kovaný klíč od chaty a ukázal mu směr.

„Po této cestě, chata je na druhé straně kopce.“

„To myslíte hraběcí chatu?“

„Jiná tu není… Přesněji jiná tu po vás nezůstala,“ odpověděl revírník jízlivě.

Rudolfovi se vybavila vzpomínka stará padesát let.

V květnu toho roku se na chatě byli s otcem a maminkou schovat před frontou. Jediný problém byl v tom, že nevěděli, odkud armáda osvoboditelka přijde. Rusové už byli v Berlíně a Američané čekali v Plzni. Z chaty, která stála na jižní straně kopce, bylo vidět až k podhůří Orlických hor, ale nikdo

Odtud neosvobozoval. Netušili, že pár kilometrů severněji skupina amerických parlamentářů právě cestuje do Náchoda na velitelství německých vojsk předjednat kapitulaci. Pár dní na to se v kraji objevila jakási samostatná skupinka sovětských vojáků, padlo pár výstřelů jako na bažantím honu a bylo po válce.

Objeli kopec a ocitli se v jiném světě.

Časem zčernalé roubené stěny chatky jsou utopeny ve stínu dvou dubů.

Přes vrcholky korun jabloní ve starém sadu se otevírá nížina.

Byli jen o padesát metrů nad ní, a přesto se jim otevřel nádherný výhled jako ze Štrbského plesa, jak říkával Rudolfův otec.

Ivana si chatku pamatovala z dávných výletů s tatínkem, ale tenkrát ji mohli obdivovat jenom zvenčí. Taky se jí zdála být mnohem větší. A duby a habry za ní byly tehdy o třetinu nižší. „Přelézali jsme tamtu zeď,“ ukázala dolů na zbytek kamenného oplocení pokračujícího drátěným oborním plotem. Za chatou rostly kozáci s hnědými kloboučky, schovávaly se stulení u svalnatých namodralých habrových kmínků.

A taky tam někde na Ivanu čekalo to jedno infikované klíště, aby ji poznamenalo na dalších dvacet pět let.

„Sem se nemůžeme nikdy vejít,“ naříkala Alena, zatímco Eva pomáhala dědovi otevřít okna do tří světových stran. Do chaty dveřmi proudilo léto a okny unikal studený,

Určitě ještě zimní vzduch.

Rudolf vynesl matrace z dřevěné palandy a rozložil je na rozehřáté střechy aut. Když z jedné vyběhla myš a Eva se snažila vykřiknout, zakryl jí prstem ústa.

„Teď zatopíme,“ rozhodl.

V bedně u kamen byl zbytek smrkového klestí, Rudolf ho v kamnech zapálil a chvíli se s vnučkou dívali, jak ho ochotně začínají požírat plamínky, aby je vzápětí kouř vyhnal před chatu.

„Tady nevydržíme ani jednu noc, natož měsíc,“ pokračovala Alena v nářku.

„Možná je něco v komíně, ale to se vyřeší.“

„Já vím, důležité je, že to je naše chata,“ dopověděla za něj žena.

Ivana byla stále ve svém podivném kostýmu, v kterém dnes po obědě opustila přítele a dlouho plánovanou představu o dovolené u moře. Vysypala na trávník u auta dvě igelitky bot a otevřela ten největší kufr. Na večer si vybere rifle a místo lodiček staré botasky.

Eva je taky ještě ve školním, a tak se po vzoru matky převlékla. Je šťastná, že se konečně zbavila svátečních šatů, ale zase nevěděla, kam s nimi. Doma ji matka plísnila, když si je na ramínku nedala do skříně, ale tady nemají ani ramínko, natož skříň.

V natažené ruce, téměř štítivě, je podala matce.

„Nemáme skříň.“

„My nemáme nejen skříň, my nemáme ani kde bydlet,“ doplnila ji babička.

Rudolf s radostí ukazoval, jak kouř z kamen konečně uniká, jak bývá zvykem.

Komínem.

Ivana uložila dceřiny šaty do útrob škodovky.

Potom se do auta naklonila ještě jednou a nové části svého i dceřina oděvu ošetřila čerstvou dávkou repelentu.

„Půjdu se na chvíli projít.“

* * *

Ve vysoké trávě jabloňového sadu svítily bílé terče kopretin. Některé se už v podvečer na noc zavíraly, ale Ivana ještě stačila utrhnout několik otevřených.

Pokaždé si přitom prohlédla pozorně ruku až po loket a hledala přisáté klíště.

Za chvíli se své fobii už sama zasmála a slíbila si, že se prohlédne jednou za hodinu.

Odněkud z louky za plotem omamně zavonělo seno. Měli bychom asi posekat louku, pomyslela si a také uvědomila, že nikdy nebyla u toho, jak se posečená tráva promění ve voňavé seno.

Pod jednou ze starých jabloní svítil ještě trs otevřených květů.

Ivana se pro ně dychtivě natáhla… a úlekem ucukla rukou. Z hluboké trávy se k ní polekaně zvedla hlava kolouška. Ivana natáhla ruku, aby ho pohladila, ale naštěstí si vzpomněla na radu, kterou ve škole často slyšela a sama

Pak i dávala.

Nesahat na zdánlivě opuštěná mláďata, protože v přírodě není nic opuštěné.

Možná jen lidé.

Chvíli přemýšlela, na co se to vlastně dívá.

Grošovaný hřbet mláděte se jí zdál přece jen o něco větší než tělíčko srnčete, které už jednou viděla.

Je to daňče, pomyslela si objevně.

Je to první daňče, které v životě vidím, a navíc je naše. Bylo šest hodin, slunce pomalu putovalo alejí tam, odkud odpoledne přijeli, aby si obrátili život naruby.

Ivana sestoupila loukou až ke kamenné zídce a ohmatala prsty chladné drsné kameny, jako by se s nimi po letech zdravila.

Zdálo se, že si pamatuje i škvíry mezi nimi, do kterých strkala špičky své dětské nožky.

Teď tu sice neměla tátu, aby ji přidržoval, ale byla o půl metru vyšší a o dvacet pět let silnější.

Opojná vůně sena byla téměř na dosah.

Stejně jako rodinný domek na kraji vesnice. Domek s balkonem přes celou severní stěnu obrácenou k oboře.

Stavební šlágr sedmdesátých let. Celé čtvrti unifikovaných „Šumperáků“ s rovnou střechou obklopovaly mnohé vesnice.

Silná mladá žena v zahradě obracela seno a vypadala, jako by právě vystoupila z Mánesova obrazu.

Košili měla v podpaží a na hrudi mokrou potem. Seno šustilo jako zmačkaný papír.

Ženě na rameně seděl mohutný papoušek se žlutým břichem a modrým svrškem. Když uviděl Ivanu, poplašeně zavřeštěl a zamával křídly.

Žena se napřímila a opoceným předloktím si rozmazala mokré čelo, takže vypadala, jako by se schovala z deště pod okap.

„Kde se tu berete…?“ vyhrkla leknutím a rychle se podívala na přístupovou cestu k vesnici.

„Dobrý den,“ pozdravila ji Ivana a ukázala opačným směrem.

Hraběcí chata byla odsud vidět jako malá černá kostka uvázaná na bílé stužce dýmu.

„Na dovolené? Dlouho tam nikdo nebyl… jenom když se loví, tak tam někdo přespí… já na to vidím z balkonu,“ vysvětlovala horlivě žena, jako by už dlouho s nikým nemluvila.

„Obora kdysi patřila mému dědečkovi… Teď nám ji vrátili. Ivana Doubravová,“ představila se.

Původně chtěla říct, že ji vrátili jejímu otci, ale vzpomněla si, jak jí ještě před pár hodinami Zdeněk vyčetl, že nemá vztah k majetku.

Stejně je jedináček, tak proč by to nemohla říct.

„Jana Ptáčková… Tak obora je takříkajíc vaše?“

„Ne takříkajíc, ale prostě je naše.“

„Tak to je náhoda. Zřejmě se brzy uvidíme u soudu, právě dnes mi přišla obsílka, ale kdoví, krkavci nemuseli být vaši, i když u vás hnízdí, krkavci jsou národním majetkem,“ přemýšlela nahlas ptáčnice a Ivaně se zdálo, že absurdita dnešního dne nemá konce.

Žlutomodrý papoušek na jejím rameni pokyvoval hlavou na souhlas. Ivana přemýšlela, jestli se Jana představila příjmením nebo přezdívkou.

„Proč bych měla jít k soudu?“ zeptala se a chtěla dodat na svou obhajobu, že kromě toho, že dnes odřekla dlouho plánovanou dovolenou a ukončila svoji tříletou známost, nic jiného neprovedla.

„Já budu souzená,“ uklidnila ji Jana, „vykrádala jsem ptačí hnízda. Hnízda krkavců. A jedno je u vás,“ ukázala rukou nahoru na kopec Klecandu, „tak jsem myslela vy jako poškozená. Dáme si kávu?“

Ivana horlivě souhlasila. Kávu asi nebudou pít vestoje, a pokud se posadí, snadněji pochopí zvláštní humor tohoto kraje.

Vešli do přízemí domku, kterému se taky říkalo televizor. Ze zabudovaných voliér, které pokrývaly celý suterén domu, se ozval ohlušující vřískot ptáků, převážně papoušků.

„Artuši, běž na místo,“ řekla Jana nejdřív tomu na rameni a ten si přelezl do první klece.

„Tak to je Artuš, ara ararauna, stáří jeden rok,“ představila ho dodatečně a pokračovaly v prohlídce.

Většina chovanců měla křestní jméno, a tak byli Ivaně postupně představováni žakové, kakaduové, ary ararauny, ary zelenokřídlé, ale šlo to tak rychle, že si Ivana stejně pamatovala jen toho prvního.

* * *

Po schodech z patra scházel asi desetiletý černovlasý kluk, po mamince oplácaný, v ruce plastovou misku s dvěma holátky s neúměrně velkými hlavami a zobáky.

„To jsou poslední, v osm mám krmit taky…?“ zeptal se matky.

„Prosím, já si zase vezmu noční, Mirečku,“ řekla mu Jana mazlivě a vedla Ivanu po schodech do patra, obývaného převážně lidmi.

Cestou stačila vysvětlit, že ručně dokrmená mláďata jsou dokonale ochočená a zákazníky žádaná, ale musejí je se synem krmit po dvou hodinách.

„Ptáček nekrmí…?“ vyhrkla Ivana bezprostředně a až pozdě si uvědomila, jak komicky to zní.

„Ptáček nekrmí, Ptáček nám před třemi roky uletěl za prací do Německa a dosud nenapsal… ani peníze neposílá.“

„Ale barák vám nechal.“

„Barák, ptáky a to hloupé příjmení.“

Ivana si poměřila hodnoty, které jí zůstaly z manželství, a vyšlo jí, že je na tom lépe.

Zůstalo jí příjmení, nemusí každé dvě hodiny krmit ptáky a alimenty dosud dostává. Nemá Šumperák, bude mít hájenku.

Jana zmizela ve dveřích jakési komory a vrátila se se skleněným džbánkem plným rubínově červené tekutiny.

„To bude lepší než káva, je to višňové, rodinný recept, dáme si,“ rozhodla.

„Dáme,“ souhlasila nadšeně Ivana, konečně, proč bychom si nedaly.

Je sedm hodin, pátek třicátého června 1995 a den, jak se zdá, ještě zdaleka nekončí.

Zdeněk asi ještě stále přenáší trubky z chodníku do dvora, vzpomněla si Ivana na svého partnera škodolibě. Dobře mu tak. Mohl mít oboru.

„Tak já jsem Jana,“ vzala to ptáčnice Jana Ptáčková šmahem a donutila Ivanu vypít sklenici na tykání.

A druhou na sousedství.

Třetí na všechny ty ptáky kolem.

„Nikde jsem tu ale neviděla ty krkavce,“ zeptala se Ivana za chvíli už poněkud polámaným hlasem.

„Krkavce jsem měla dole ve vsi u mámy a všechny mi je zabavili policajti se samopaly. To bylo jak na manévrech,“ rozesmála se Jana.

Ivana přikývla, protože kdo jiný by měl znárodňovat krkavce než pohotovostní jednotka. A za chvíli si pro nás přiletí pták Noh, pomyslela si, a když se podívala z terasy na svůj kopec Klecanda, tak viděla dva.

„Jano, ty jsi krkavčí máma,“ škytla a objala novou kamarádku kolem pasu, protože výš nedosáhla.

* * *

Kamna v hraběcí chatě se konečně pořádně nadechla a rozhořela jako zamlada.

V přístěnku dokonce zůstalo několik špalků dřeva a docela zánovní sekera. Rudolfa při štípání napadlo, že by ji měl vrátit, protože zcela jistě nepatřila tátovi, a tudíž ji nemůže restituovat. Ale konečně, sekera sem, sekera tam.

Eva s babičkou vymetly chatu březovým koštětem a Alena při tom celou dobu brblala, proč tu někdo vysypal tolik máku. Že to jsou myšince naštěstí nepoznala, protože neměla brýle.

Potom ze střech aut nanosily zpátky matrace.

U kamen je jedna pryčna, tam ustelou mamince a ony dvě s dědečkem se vejdou na dřevěné letiště vedle.

Ještě vytáhnout ranec přikrývek a je hotovo. Zbývala večeře.

Určitě by bylo dobré si opéct buřty na ohni, kdyby

Ovšem nějaké měli. Alenu dokonce napadlo, že je skočí koupit do večerky k Macháčkům o tři bloky dál, ale hned se vrátila do reality.

„Kde je tady vlastně obchod…?“ Rudolf ukázal k západu, k Vlkovicím.

Určitě je obchod i ve vesnici Klecanda, která leží pod nimi a posledním domkem se skoro dotýká obory, ale tam by museli přes plot. Teď už budou navždy jezdit jenom bránou.

„Máme chleba a sádlo,“ probírala babička Alena zásoby.

„Víc už netřeba,“ zanotuje Eva a čeká, až to dědečkovi dojde.

Konečně.

„Budem se mít,“ dopoví Rudolf s úsměvem.

Alena odněkud z chaty donesla bílý smaltovaný džbánek a hledala kohoutek vodovodu.

„My zajdeme,“ řekl Rudolf a uchopil do jedné ruky plecháč a do druhé vnučku.

Matně si pamatoval, že někde v břehu nad cestou vyvěral z bažiny pramínek a vytékal dřevěným korýtkem.

Pramen zůstal, korýtko nahradila šedá novodurová trubka.

Pod korunami dubů se ukládalo šero a les začal pozvolna ožívat.

Rudolf se otáčel za zpěvem a ukazoval prstem neviditelné pěvce. Jako malý kluk dostal kdysi k Vánocům knížku Pěvci s ilustracemi pana Svolinského. Naučil se je poznávat a při pozorování si zapamatoval i zpěv.

„To je drozd… to je lejsek, pěnkava a tam zapípala červenka.“

„To je všechny znáš?“

„Teď už ne, ale když jsem byl velký jako ty, znal jsem jich víc… teď už je ale na zpěv pozdě.“

„Je teprve sedm…“

„Je pozdě, protože začíná červenec. Ptáci nejvíc zpívají, když v dubnu zakládají hnízda a označují si teritorium,“ vysvětloval Rudolf pyšně.

„Odkud to všechno víš, dědečku?“

„Bavilo mě to, chtěl jsem jít do Trutnova na lesnickou školu,“ svěřil se vnučce.

„Nevzali tě?“

„Nepřijali… tatínek byl kapitalista.“

„Protože měl oboru?“

„Taky.“

„Tomu nerozumím.“

„Ani se nedivím.“ Rudolf pohladil vnučku po světlých vlasech. Za pár let už tomu nebude rozumět nikdo.

Postavili džbánek na stůl před babičku a čekali na pochvalu.

„Tohle je tak na čaj, teď ještě na nádobí, na mytí a na ráno,“ řekla a podala manželovi plechový kbelík.

Když se vraceli okrajem lesa, těsně nad jejich hlavami s hvízdotem a svistotem proletěla letka jakýchsi černých vlaštovek s ostrými srpky křídel.

Eva se polekaně přikrčila. Vypadalo to jako střemhlavý útok stíhaček.

„To jsou rorýsi, ti ale teprve nedávno přiletěli,“ vysvětlil vnučce Rudolf.

Eva se chvíli zamyslela, než vyslovila otázku, která zcela odpovídala pravidlům logiky. „Oni se vracejí na stále stejné místo, dědečku?“

„Jistě, celé generace. Myslím, že hnízdí v té staré stodole u myslivny.“

„Takže tu už byli za pradědečka?“

„Jistě.“

Rudolf stále nechápal, kam Eva otázkou míří.

„Tak mu je znárodnili i s oborou?“

Rudolf nic nenamítal, protože jakousi logiku to mělo. Jenom nevěděl, kam vnučka míří dál.

Konečně mu to došlo. „Takže si myslíš,“ rozesmál se, „že bychom je měli taky restituovat, že by nám je jako měli vrátit?“

„Jistě,“ řekla Eva vážně.

„Ale to není třeba, Evičko, rorýsi se nedají znárodnit.

A konečně každý rok se vracejí dobrovolně sami!“

* * *

Ivana viděla, jak nahoře u chaty vyskočilo světlo ohýnku jako maják pro zbloudilé. Měla by se vrátit domů, rozhodla se, ale první pokus o vzpřímený postoj se nepovedl. Někdo neviditelný pod lavicí ji stáhl zase zpátky.

Višňové víno způsobuje totální imobilizaci těla.

Ivana se dívala, jak po stěnách prázdného džbánku stékají karmínové kapky, a usmívala se nad představou, která ji právě napadla.

Jak se jako pravidelná dárkyně krve dostaví k odběru, sestra jí napíchne kanylu, nasadí hadičku a stáčí višňové víno jako ze sudu.

„To přejde, pomůžu ti,“ smála se nová přítelkyně Jana, která si už s nápojem lépe rozuměla.

Pomohla Ivaně ze schodů, ale ještě musela zkontrolovat líheň a inkubátor, tak ji na chvíli zavěsila na pletivo Artušovy voliéry a papouška přemluvila, aby Ivaně vlezl na rameno a dělal jí společnost.

„Dej paničce pusinku,“ pobídla ho ještě.

Ivana viděla, jak se k její tváři přibližuje obrovský zobák, a zkameněla.

Artuš se sklonil ještě blíž, ale jak ucítil Ivanin višňový dech, zbaběle utekl do své klece.

„Manžel ti nepřijde naproti?“ vyzvídala Jana, když viděla, jak se Ivana pokouší o první značně nejisté kroky.

„Nemám manžela, nemám Ptáčka,“ odpověděla Ivana rozverně.

„Doprovodím tě k plotu.“

„Ještě dopoledne jsem měla přítele, ale skládal lešenářské trubky,“ svěřila se, když ji silná ptáčnice postrkovala k oborní zdi.

„A víš, co nám spolu chybělo?“ pokračovala a odpověděla si sama. „Třetí Newtonův zákon… akce a reakce. Rozumíš?“ Jana samozřejmě nerozuměla, ale docela spěchala, protože ji čekala noční směna krmení ptáčat. Bez námahy nadzvedla o polovinu lehčí kamarádku až na oborní zeď a počkala, až se Ivana s měkkým žuchnutím svalí do trávy na druhé straně plotu.

„Žiješ…?“ zeptala se pro jistotu.

„A jak…,“ odpověděla Ivana, zvedla se z orosené trávy a soumrakem posledního červnového večera namířila k okraji lesa, kde vyskakovalo blikavé světlo ohníčku jako tajemná bludička.

* * *

„Nevíte někdo, kam Ivana vlastně šla? Nepůjdeme ji hledat?“ oslovila Alena osazenstvo u ohně.

Rudolf místo odpovědi na svou ženu káravě zasyčel.

Ukazoval přitom do šera jabloňového sadu.

Ukazováčkem mlčky přivolal vnučku. Přikrčeni poodejdou pár kroků ze světel ohně.

Mezi stromy se v už hustém šeru páslo několik grošovaných daněl.

Z habrového pláště lesa pomalu vyšel daněk s dlouhými špicemi paroží, obalenými světle hnědou kůží lýčí, a za ním se vynořil obrys nějakého bílého zvířete. Jeho zbarvení působilo v modrozeleném soumraku zcela nepřirozeně. A neuvěřitelně.

Rudolf se podíval mlčky na Evu a oba na chvíli zadrželi napětím dech.

Byl to daněk s krátkým rostoucím parožím v narůžovělé mechové srsti. Z krátkých lodyh trčely jen dlouhé očníky a konce paroží vypadaly jako sevřené pěsti.

Eva a Rudolf se chvíli užasle dívali a báli se promluvit.

Potom Rudolf chytil vnučku za ruku a vycouvali zpátky k ohni.

Evě se leskly oči novým zážitkem. Ten její dosud vrcholný, vítězství na turnaji družstev v baby tenisu, je definitivně překonán.

„Co to bylo, dědečku?“ Rudolf lapal po dechu.

Alena se na ně dívala a myslela si, že nejspíš potkali draka.

„Já nevím,“ odpověděl popravdě, protože jeho vědomosti o zvěři se od Eviných příliš nelišily, „asi albín…“

„Pojď se, babi, podívat,“ prosila Eva babičku úpěnlivě a tahala ji za ruku do šera.

Alena ji s údivem následovala a ještě se nechala pokárat, že jde příliš hřmotně. Eva jako by v lese vyrostla, přitom jí její matka po té nešťastné klíšťovce pobyt v lese spíše zakazovala.

Přikrčily se za silný kmen dubu a vyhlédly do sadu.

Ve stále ještě průhledném šeru viděly, jak daňčí poplašeně odbíhá do lesa.

Eva se vyčítavě otočila na babičku, která před okamžikem nechtěně zakašlala, ale ta jí ukázala na pravou příčinu zrady.

Slalomem mezi stromy sadu kráčející postava právě začala zpívat druhou sloku.

„Tam kam půjdeme… mít se budeme.“

Ivana se napoprvé trefila do branky dvou jabloní a srdečně objala nejdřív matku, potom dceru a nakonec s rozmyslem ještě obě najednou.

„Krmila jsem papoušky, Evičko,“ řekla dceři, když se zavěsila na její vytáhlou, hubenou postavu.

„A u toho se pije?“

„Musí… na kuráž, oni mají totiž strašně velké zobáky, co je k večeři, maminko, naposled jsem snídala.“

„Chleba se sádlem.“

„Víc už netřeba… jo a asi půjdu k soudu, někdo nám krade krkavce.“

„Proboha, co jste to pili?“

„V tomto kraji se pije výhradně rudé víno!“

„Já ti namažu chleba sádlem, maminko,“ řekla Eva.

„Namaž, holčičko,“ zívla Ivana a nechala se posadit na lavici u venkovního stolu. Rozložila lokty na hrubou desku a položila na ně hlavu.

Rudolf přihodil do ohně pár posledních habrových suchých větví.

Nad obzorem, kousek vlevo od vesnice Klecanda, se rodil obrovský měsíc, růžový jak pomeranč.

Eva se skoro polekala, protože nic podobného ještě neviděla. Na měsíc se dosud dívala jen jako na tu bílou, nevelkou svítící kouli visící na obloze.

Alena přinesla deku a přehodila ji přes ramena spící dcery.

Eva pod ní vklouzla a přitiskla tvář k matčinu rameni. Růžová koule stoupala, zmenšovala se a bledla.

Oheň dohasínal, ale najednou se nad ním jako probuzené jiskry objevila zelená světýlka světlušek.

Nejdřív několik průzkumníků a nakonec celý roj.

Bílý daněk

Sobota 1. 7. 1995

Rudolf se probudil v pět, jak byl ostatně celý pracovní život zvyklý.

Za půl roku v důchodu se to ještě nestačil odnaučit.

Klidně mohl vstávat za pět minut šest, protože do bývalé otcovy továrničky na zámky a dveřní kování to měl minutu přes cestu.

Když tam začal po vyučení strojním zámečníkem pracovat, byla už čtyři roky národním podnikem a táta stejně dlouho po smrti.

Továrnu už neznárodnili otci, ale člověku, kterému ji rok předtím prodal.

Ten se to potom rozhodl vyřešit jako chlap a postavit se k tomu čelem. Prostřelil si malorážkou čelní lalok, ale přežil.

Prožil pak šťastný a bezstarostný zbytek života v totální a nevratné amnézii.

Rudolf starší prodal továrnu, protože něco tušil.

Něco zvláštního viselo ve vzduchu už od volebního úspěchu komunistů v roce 1946.

Měl štěstí, protože se mu podařilo v lednu 1939 koupit oboru od jednoho pražského velkouzenáře a věděl, že ho při skromném životě obora uživí. V oboře bylo tenkrát sice jen srnčí, ale i hodně drobné zvěře, zajíců, divokých králíků a bažantů.

A sto hektarů lesa.

Bude mít kde bydlet, bude mít dřevo, maso a chleba. A půda zůstane lidem navždy, tu jim nikdo nikdy nevezme, domníval se bláhově Rudolfův otec.

Z prodeje továrny zůstala spousta peněz, a tak spolu so deset let mladším bratrem Františkem začali nakupovat daňčí zvěř.

Něco z Hluboké a taky z Lánské obory.

Bedny se zvěří si nechali posílat dráhou na nádraží do Vlkovic, něco vozil pan autodopravce Tománek na trofejním americkém náklaďáku. Ale peněz za fabričku bylo v kufru pod postelí stále dost.

Dost na to, aby otec ještě uživil i bratra Františka, který mu v oboře pomáhal. Dokonce ho nastěhoval do jednoho pokojíku v lesovně, kde jinak bydlel otcův hajný Kouba.

* * *

Rudolf si na strýce Františka pamatoval jen matně. Ostatně nebyl ani na otcově pohřbu, zmizel prý snad den po jeho smrti.

Skoro padesát let už o sobě nedal zprávu.

Jenom Rudolfova maminka až do své smrti věřila, že emigroval, protože se prý na to chystal už od únorového vítězství pracujícího lidu.

* * *

Bylo pět hodin, ale na střeše chaty už od tří rehek neúnavně opakoval svůj monotónní skřípavý popěvek.

Před pátou se přidala kukačka a konečně se rozezpíval i z jara už unavený brávník, protože to jednotvárné vrzání a kukání už asi nemohl poslouchat.

Rudolf otevřel jižní okno a do chaty vklouzlo první červencové ráno.

Přes vesnici byl výhled až někam k podhůří orlických hor. Teď si vybavil, jak tu ještě jako jedenáctiletý chodil se strýcem a se synem hajného plašit zvěř.

Po květnových volbách 1946 si někteří vesničané navykli chodit do obory jako k řezníkovi.

Ráno a večer byly louky v sadu plné zajíců a srnčího a pro spoustu lidí se pytlačení na soukromém majetku stalo součástí třídního boje.

Nedalo se dělat nic jiného než vstát dřív než pytláci a zvěř vyplašit, protože do lesa si prozatím netroufli a konečně i lov tam nebyl tak snadný.

Rudolfovy tři ženy stále ještě spaly, tak se tiše vyplížil před chatu. V krabičce mu zůstaly dvě cigarety, takže jednu teď, druhou za hodinu a potom zajdou nakoupit.

Lačně potáhl, jako by to mělo být naposled, a skoro bylo.

Bolest za hrudní kostí ho srazila do předklonu. Infarkt to nebude, protože se to za poslední měsíc opakovalo tolikrát, že by určitě už dávno nežil.

Takže nic vážného, diagnostikoval si sám. Teď se vyléčím, protože budu mít spoustu starostí a čerstvý vzduch a koncem roku určitě přestanu kouřit.

Potáhl ještě jednou a bolest se ustálila do podoby, na kterou si téměř zvykl.

Konečně, když tě po šedesátce nic nebolí, tak je to jedině tím, že jsi mrtvý.

Když otec začal nakupovat zvěř, někdy na podzim suchého roku čtyřicet sedm, Rudolf už do obory jezdil málo.

Otec ho dokonce nenalákal ani na terénní kabriolet KDF, který si pořídil. Teď ho mrzí, že ty poslední dva roky místo chvil s tátou prostál v úzké a vysoké brance české házené. Párkrát to zkusil a za pouhého půl roku se stal nepostradatelným brankářem TJ Sokol Hradec, oddíl česká házená.

A tak v házenkářské brance stál i v době, kdy otec ani nemusel odevzdávat klíče od myslivny a oborní brány, protože hajný Kouba s nimi rovnou přešel k Lesnímu závodu, národnímu podniku.

Bylo to v červnu čtyřicet osm.

Když potom v polovině září třináctiletý Rudolf stál nad otcovým hrobem, nechápal, jakým tobogánem života právě s maminkou sjeli.

Zůstali sami ve služebním bytě fabričky, se zbytkem peněz v kufru pod postelí.

Ještě tam přidali, když maminka prodala auto, protože neměla řidičák. Za pět let potom, po měnové reformě, mohli s penězi zatápět.

„Baf,“ štěkla mu Eva za zády.

Polekal se tak, že málem spolkl nedokouřený špaček cigarety.

„Kdy vlastně umřel pradědeček?“ zeptala se náhle a bezprostředně, jako by jejich duše byly spojené nádoby.

„Proč se ptáš?“

„Zdálo se mi o něm.“

„Zemřel tři roky po válce.“

„Byl starý?“

„Nebyl,“ odpověděl Rudolf a uvědomil si, že sám otce v jeho čtyřiceti osmi za starého považoval.

Většina kamarádů měla táty alespoň o deset let mladší.

„Tak byl nemocný?“ pokračuje výslech vnučky.

„Zabil se,“ řekl a rychle se zvedl, aby naznačil, že je téma vyčerpáno. „Půjdeme se podívat na daňky,“ namířil na místo večerního výhledu.

Nikdy se vlastně nedozvěděl, co se ten podzim stalo.

Máma mu řekla, že se táta zabil pádem z jabloně, když trhal jablka.

Strýc František, jediný, s kým se z rodiny mimo mámu stýkal, zmizel.

Rudolfovi se už ve třinácti letech ale zdálo, že jabloně jsou příliš nízké na to, aby se pádem z nich lámal vaz.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trofeje a ztráty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.