Klára Janečková

PÁD DO TMY

Copyright © Euromedia Group, a. s.,  2018

© Klára Janečková, 2018

Jacket illustration © Kateřina Brabcová, 2018

ISBN 978-80-249-3630-7

PROLOG

JESKYNĚ POSTOJNÁ

SLOVINSKO

4. července 2015 v 13:00

Jeskyně, pozoruhodný útvar, který lidi odpradávna lákal a vybízel k akci. Podněcoval je riskovat životy, vzbuzoval v nich touhu objevovat neznámé. Adrenalin, vrcholové chvíle v podzemí. Nebezpečí a riziko mající příchuť dobrodružství a zábavy. Jeskyně, labyrint chodeb, štěrbin, uliček a propastí, prosycená barvami. Temné dutiny, ze kterých vyvěrají proudy podzemních vod a neznámá řečiště. Okolo nich suché strohé jeskyně s vymletými holými stěnami či krápníkové útvary s rozesetými jezírky a nádhernými jeskynními dómy.

Jeskyně, podzemní dutina vzniklá přirozenými procesy, obklopená matečnou horninou. Dutina, jejíž rozměry jsou větší než míry člověka, a člověk do ní tudíž může vstoupit.

Podzemí spojuje jediné: „tma“. Černočerná tma, tmavší než temná noc. Tma tmavší než noci za novoluní, kdy se Měsíc nachází mezi Sluncem a Zemí a my ho nevidíme. Tehdy je pohlcen dálkou, v největší vzdálenosti od Země. V kalendáři je vyznačen magickým černým kruhem. Obávaný černý kruh je symbolem jeskyně. Tma připomínající bájná podsvětí obydlená zlými bohy či démony, kteří vládnou říši mrtvých.

Chlad a nepředstavitelné, až paniku vzbuzující ticho, další typické znaky jeskyní. Chlad, jež hubí všechno živé. Paralyzuje lidské údy, způsobuje neovladatelný třes těla a následně jistou smrt podchlazením. Chlad po tisíciletí zažraný do kamenů, hlíny, stalagmitů a stalagnátů.

Ticho drásající lidské uši navyklé na zpěv ptáků, bublání řek a potoků či šumění stromů ve větru. Není tu slyšet nic, hlasy, smích dětí ani ozvy civilizace.

Tereza Brašová procitla. Otevřela oči, ale nespatřila nic než černo. Neschopná se pohnout, vnímala, jak jí z rány na temeni hlavy, z oděrek na rukou, nohou i zádech prýští krev. Byla příjemně teplá, ale v chladu jeskyně rychle tuhla a zanechávala za sebou tmavorudé fleky.

Dívka ležela na štěrkovém povrchu, v útrobách řečiště Pivky, která měla co nevidět kulminovat a zaplavit břehy. Ležela v podivně zkroucené poloze, jako zmačkaná hadrová panenka, na pravém boku. Péřová bunda jí při krkolomném pádu sklouzla z těla a omotala se kolem hlavy, čímž zbrzdila dopad lebky na kamenné dno a dívce zachránila život.

Tereza zasténala. Zkusila rozhýbat ztuhlé a na kost odřené prsty levé dlaně. Zdálky k ní doléhal hluk vody. Musela spadnout hodně hluboko, až k proudu řeky Pivky. Ale hluk odrážející se v jeskyni mohl klamat, řeka mohla být i půl kilometru daleko.

Blížila se povodeň, venku už několik dnů v kuse vydatně pršelo, meteorologové varovali před záplavami a úřady vydaly zákaz raftingu a průzkumu jeskyní v terénu blízko řek.

Tereza zmobilizovala síly a mírně zvedla levou ruku. Zápěstí bylo potlučené, ne však zlomené. Také paže i ramenní kloub se zdály být v pořádku. Pokusila se posadit, převalila se z boku na záda a zapojila i pravou ruku, na kterou dopadla, aby se podepřela. Navlhlý terén posetý stovkami drcených kamínků značně prokluzoval. Pravá ruka nesnesitelně bolela. Očividně ji pád poznamenal, byla nejspíš zlomená. Dívka se zapřela a s pomocí zdravé končetiny se s úpěním posadila.

Všudypřítomná tma naháněla hrůzu. Kromě dunění vody se okolím neslo jen ticho. Tereza nahmatala opasek kalhot. Šmátrala po svítilně. Nenašla ji. Zřejmě se při pádu odtrhla a s největší pravděpodobností rozbila. Uvolnila bundu, kterou měla neustále obtočenou kolem hlavy, a pátrala po kapsách. Při bolestivém šacování prokřehlými krvácejícími prsty konečně objevila mobil. Rychle jej vytáhla a mačkala tlačítka. Dotykový smartphone měl rozbitý displej, ale fungoval.

Temnotu rozčíslo modravé světlo odrážející se od displeje. Přes pavučinu rozbitého skla spatřila tapetu moře, kterou si nedávno nastavila. Vyfotila ji sama, když byla na pobřeží a neodolala jasně modravé záři jadranských vln. Z obrázku k ní pronikalo bezpečí a jasná vzpomínka na prchavé štěstí, které u moře zažila. Všechno krásné bylo pryč. Teď je v pasti. Pohřbená zaživa. Na dně jámy odsouzená k smrti.

Není tu však sama. Doprovázely ji dvě ženy, které musí najít. Dvě bezbranné turistky, kterým dělala průvodkyni a zavázala se, že je v bezpečí dopraví zpátky napovrch. Obě mají děti, které na ně doma čekají.

Terezu přemohl pláč, silný, sycený beznadějí situace. Zoufalství vytlačilo na okamžik bolest stranou. Její vzlyky se nesly tmou a nořily se do hukotu řeky.

Posvítila mobilem do stran. Vzápětí je spatřila. Plavovlasá statná čtyřicátnice Ruth ležela půl metru od ní. Obličejem obráceným dolů. Vlasy prosáklé krví. Půvabná tvář byla rozmačkaná k nepoznání.

Štíhlá, energická a speleologií a speleoalpinismem posedlá Sabina ležela přímo na Ruth. Hlavu měla v podivném záklonu, zabořenou do zad kolegyně. Sportovní kalhoty z cordury byly rozervané, holé nohy pokryté ranami. Byla bosá. Batoh s vybavením při pádu ztratila. Nejevila známky života.

„Pomoc!“ vykřikla Tereza hlasem plným paniky. „Nesrečo, nehoda!“ volala slovinsky.

Ozvěna, která nesla její hlas do dálky, utichla. Dívka se svezla na zem. Vnímala chlad útrob propasti a vysílením zavřela oči. V mládí prožila hodně zlého. To z ní udělalo tvrdou, cynickou a emočně plochou bytost. Alespoň tak navenek působila. Vyhrocená situace jí teď strhla obrannou masku a obnažila malou ustrašenou holku, která se bála o život.

1. KAPITOLA

MĚSTEČKO POSTOJNÁ

SLOVINSKO

4. července v 16:00

Maxmilián, Terezin přítel, procházel marketem Spin Euro, jenž měl v logu hvězdičky EU a symbol jejího platidla. Žluté prvky kontrastující s modrou plochou lemující nápis. Jeho cesta vedla k jednoznačnému cíli, do oddělení s alkoholem. Jiné potraviny ho nezajímaly, ty měla na starost Tereza. Minul pestrou varietu značek piva, vína a sladkých likérů, rozkročmo se zastavil před láhvemi s tvrdým alkoholem. Napjatě studoval ceny. Byl na mizině. Ani na tu nejhorší pálenku z ovocné tresti mu už nezbylo!

„Do prdele! Do hajzlu!“ zaklel, až se nepravidelně roztroušené hloučky kupujících podívali jeho směrem. Několik odvážlivců ho častovalo káravými poznámkami. „Máte nějaký problém? Sem s ním, ubožáci! Debilové!“ obořil se vztekle na pohoršený dav. V hnědých očích se mu nebezpečně blýskalo. Kdyby mohl, vrhl by se na ně a zkopal je do jednoho. Vybil by si na nich svou agresi. Čumilové se během chvíle rozprchli. Zůstal sám. Do minuty mohl očekávat ochranku, jelikož někdo z moralistů nepochybně jeho nadávky nahlásí u pultu s informacemi.

Vztekle si odplivl a za chůze popadl první krabici nejlevnějšího vína na kraji uličky. Druh neřešil. Rychlým krokem zamířil ke kase.

Tereza, za všechno může Tereza! Odmítla mu dát peníze na chlast. Poslala ho makat a přitom mu neopomněla dát najevo, jak moc jím opovrhuje! To jí jde! Nebere si servítky. Je nekompromisní a chladná. Nechápal, proč s ním vůbec je. Hádá se s ním, peskuje ho, uráží a očividně k němu necítí ani špetku lásky. A přesto jednou za čas zaplatí jeho dluhy. Svým povýšeným tónem mu to ale neustále připomíná! Vyčítá mu, že ho v podstatě živí.

Dnes, místo aby hnula zadkem a jela nakoupit, vzala kšeft a vydala se na debilní túru se dvěma Němkami. Je pozdní odpoledne a zatím se neukázala.

Nesnášel ji, a přitom bez ní nemohl ve Slovinsku přežít! „Paní Dokonalá“ ho živila i šatila, makala patnáct hodin denně a nikdy si na práci nestěžovala. Měla svérázný přístup k životu, který ji dělal výjimečnou a atraktivní pro okolí i turisty. Nebála se a každou výpravu sebejistě zvládla. Vydržela víc než zdatný chlap v nejlepších letech. Nepotřebovala jíst ani spát, hodiny se prodírala jeskyněmi, šplhala po svazích a zdolávala vodopády. Kdo si co zaplatil, to od ní dostal. Superžena přes zážitky. Hledači adrenalinu si ji najali a ona jim splnila životní sen.

Maxmilián neměl rád silné ženy! Ženy by měly být slabé, zranitelné a poddajné. Hlavně poslušné! Mnohokrát měl chuť se s Terezou pohádat, urazit ji, uhodit, ponížit, ale pokaždé mu vzala vítr z plachet. Dokázala se mu postavit, zjednat si převahu pouhým pohledem. Kde se v tak drobné postavě bere tolik autority? Je neuvěřitelně silná, silnější než on. A žádoucí. Přitahuje muže jako magnet. Turisty, místní Slovince, jeskyňáře, profesionální průvodce, barmany. Denně dostává nabídky na rande. Zůstává však s ním. S jistým cynismem tvrdí, že to, co zavání solidností a láskou, pro ni není. Vysmívá se manželství, opovrhuje pevnými vztahy, odmítá mít děti. Rodina je pro ni synonymem zla. Nechápal proč! Nikdy se mu neotevřela a neukázala pravé city. Bála se, že proniknou napovrch.

Maxmilián se zahleděl do zrcadlové výlohy. Nikdy nepochopil logiku místního marketu, kdy nakupující neviděli ven a pouličním chodcům byli vystaveni jako figuríny. V zrcadle spatřil vysokého, stále ještě celkem pohledného muže s pozůstatkem svalů. Býval mistrem ve svém oboru. Nejlepší jeskyňář všech dob. Zdolával i ty nejobtížnější průrvy, nebál si navléknout skafandr, potopit se do neznáma a proplouvat v podzemí. Byl vyhledávaným speleologem, ale zároveň také horolezcem. Jeho druhá vášeň, v níž absolutně vynikal.

Narodil se v Košicích, na Slovensku. Pracoval v Belianských jeskyních, provázel turisty ve Vysokých Tatrách. Vyrážel na expedice po celé Evropě. Dokonce natočil pár výprav pro National Geographic. Jako horolezec kaskadér si zahrál štěk i v zahraničním filmu. Za honorář si koupil terénní volkswagen a byt. Hodně cestoval a zdolával nová pohoří i jeskyně. Během výpravy ve Slovinsku potkal tajemnou éterickou Terezu a usadil se. Znali se šest let. Pět let byli partnery.

Maxmilián měl vždycky problémy s alkoholem, ale držel se. Před výstupem či sestupem nikdy nepil. Svou vášeň si dopřával o víkendech. Poslední měsíce se však nedokázal ovládnout. Kdyby mu před pár lety nabídli láhev vodky nebo overal se svítilnou do jeskyně, vybral by si to druhé. Nyní volil první variantu. Pomalu chátral. Kondice se vytrácela a chuť zpít se do němoty sílila. Stále měl mnoho nabídek na výpravy, ale odmítal je.

Hodil teď pokladní poslední drobné a ani se neobtěžoval počkat na účet deroucí se z digitální pokladny. Nedočkavě zamířil k východu, žízeň se každým krokem zvětšovala. Venku hustě pršelo. Naštěstí bydlel nedaleko. Sotva pět set metrů od velké kruhové křižovatky lemované nepřeberným množstvím marketů, od Mercatoru po Lidl. Každý návštěvník městečka Postojná musel tímto místem projet, byl to dopravní uzel plný ukazatelů nejrůznějších barev. Turistické atrakce byly hnědé a výrazné. Běžné ukazatele směřující severně na Ljubljanu a jižně na Koper zase nebesky modré. Ulice města byly značeny bíle s černými písmeny.

Max přidal do kroku. Jejich byt se nacházel ve čtyřpatrové cihlové budově s malými balkony na jižní straně. Dům měl nádherný výhled na okolní kopce porostlé hustými, do dálky se táhnoucími lesy splývajícími se sytě zeleným travnatým kobercem. Město Postojná bylo jako klenot vsazený mezi masivní vrcholky skal. Byt byl vkusně zařízený, s prostorným obývacím pokojem, malou ložnicí a miniaturní koupelnou. Čistý a udržovaný. Tereza stíhala vše. Byla vynikající kuchařka, dobrá hospodyně a špičková jeskyňářka.

Maxmilián se vzdálil od kruháče a zamířil na travnaté sídliště porostlé stromy, s řadou laviček a dětskými hřišti. Slovinci jsou pořádní a ohleduplní. Povahou se spíš blíží Rakušanům než Chorvatům. Dodržují pravidla, neholdují alkoholu, jsou pracovití a nejsou hluční.

Max vytáhl z kapsy mobil a vytočil Terezino číslo. Bylo nedostupné. Podíval se na displej. Bylo půl páté. Co sakra ještě dělá v jeskyních? Pokud ví, měla namířeno na běžnou výpravu. Jen na hodinu se chtěla vzdálit z tradiční trasy, prozkoumat okolí a zase se vrátit. Popadla ho zlost. Co když si to rozdává s jiným chlapem? O její věrnosti si nedělal iluze. Neuznávala ji. Monogamii považovala za výmysl lidstva, nepřirozenost přírody, blud romantické literatury. Nikdy ji s nikým jiným nenachytal, ale často se vracela nad ránem a byla cítit pánskou kolínskou. Jenže ji potřeboval, zajišťovala domácnost, a tak to nechal plavat. Za odměnu mu dávala bezmeznou partnerskou volnost. Vsadil by krk, že kdyby ho načapala při nevěře, ani by to s ní nehnulo.

Znovu vytočil Terezino číslo. Ticho. Vsunul mobil zpět do kapsy. Pocítil mírné obavy. Tereza je příliš zodpovědná, než aby si začala avantýru uprostřed pracovního dne. Práce je u ní na prvním místě. Žádný chlap v tom není. Nebo je? Pohlédl na krabici s vínem. Nemohl se dočkat, až ji otevře a nalije si první skleničku.

2. KAPITOLA

JESKYNĚ POSTOJNÁ

4. července v 16:50

Zraněná Tereza přemáhala bolest. Silnou a neustále vzrůstající. Bolest zatemňující smysly a pohlcující úsudek. Bolest, nad kterou nelze vyhrát. Na chvíli ji člověk může sebeovládáním potlačit, ale vrátí se s mnohem větší intenzitou a vytrvalostí. Vlastně se pouze domnívá, že ji porazil, avšak agonie si s ním jen pohrává. Mozek vylučuje endorfiny a hormon adrenalin, jež utrpení mírní. Bolest však stále skrytě existuje. Endorfin maskuje blížící se smrt. Také chlad tlumí všechny fyziologické projevy, působí jako tišící lék na zoufalství a bolest.

Najednou zaslechla hluk, nesl se vysoko nad ní. Vykřikla, ale její hlas přehlušila řeka vydávající ostrý hukot, pohlcující jakékoli známky okolního života.

„Nad námi je výprava,“ ozvalo se vedle ní.

Tereza se udiveně podívala tím směrem. Byla přesvědčená, že obě Němky jsou mrtvé.

„Slyším lidské hlasy,“ ztěžka a téměř neslyšně zašeptala skrze okoralé rty Sabina ležící s četnými zlomeninami na bezvládné Ruth. „Nad námi je život,“ zachroptěla a začala se dávivě dusit.

„Nejspíš mám zlomená žebra,“ zasténala, sotva kašel ustal. „Asi i nohy. Nemůžu s nimi pohnout a hrozně mě bolí.“

Tereza na Sabinu namířila rozbitý displej mobilu, aby se ujistila, zda opravdu žije, že si s ní smysly jenom nepohrávají. Sabina pohybovala horní částí těla a snažila se napřímit.

„Můj bože!“ vykřikla radostně Tereza a začala se k Němce ztěžka sunout. Svaly měla hodinu od hodiny ztuhlejší, ačkoli si na výpravu oblékla termokalhoty a teplé spodní prádlo.

„Sabino, myslela jsem, že seš taky mrtvá,“ popadla ji Tereza s dojetím za ramena. Němka vykřikla bolestí. Vzepřela se o nehybné tělo kolegyně a přerývavě dýchala. Obnažené končetiny měla promodralé chladem. Tělo poseté ranami, které dávno přestaly krvácet a utvořily zatvrdlá jezírka krve.

„Nedokážu se posadit,“ vzdychla bezmocně a dopadla zpátky na Ruth.

Tereza se pokusila vstát. Se značným úsilím, doprovázeným hekáním, se jí to podařilo. Vnímala, jak jí do svalů opět začíná proudit krev. Nohy měla potlučené, ale funkční. Udělala několik kroků kupředu a zkoumala terén. Skomírající světlo mobilu ukazovalo, že jsou ve výklenku vystlaném štěrkem a kamením, nedaleko strže vedoucí do útrob dravé řeky Pivky. Bylo tu mnohem víc štěrku, než si původně myslela. Kdysi dávno tudy protékala řeka. Tereza si vybavila vyprávění místních obyvatel, kteří mluvili o stoleté povodni, která zasáhla i zdejší jeskyně. Před desítkami let se hladina říčky zvedla natolik, že jeskyně zcela zaplavila, usmrtila desítky lidí a naprosto zdevastovala práci místního svazu speleologů. Řeka se tehdy zvedla o dvacet metrů a jeskyni zdemolovala. Štěrk na přilehlých římsách toho byl důkazem.

Tereza si lehla na břicho a naklonila se i s mobilem z výklenku do prostoru. Posvítila dopředu. V černočerné tmě zahlédla pohyb vody. Pivka začala stoupat. Jestliže venku celé hodiny, které zde uvízly, bez ustání pršelo, mají problém. Dočasné stanoviště se brzy změní v jejich hrob.

Musíme se odsud dostat, nebo se utopíme jako krysy! pomyslela si.

„Ruth je mrtvá?“ zašeptala Sabina.

Tereza pocítila nával slz v očích, těžce polkla, brada se jí rozklepala a srdce bušilo o závod. „Ano, pád nepřežila,“ zamumlala po chvilce.

„Ubohá Ruth.“ Sabina se dala do pláče, který krátce nato přerušil ostrý kašel.

Tereza znovu zkoumala tok řeky. „Ruth už to má za sebou, ale my se nesmíme vzdát! Vždycky je nějaké východisko, i když to tak třeba zpočátku nevypadá!“ pronesla nahlas.

„Když nezemřeme na podchlazení, tak nás zahubí zranění nebo stoupající řeka,“ zakvílela Sabina. Prostorem se neslo zoufalství.

Tereza přestala Němku vnímat. Šlo o život, což zažila již mnohokrát. Musí se uklidnit a začít myslet. Odbourat paniku. Roky provázela turisty touto jeskyní i veřejnosti nepřístupnými částmi. Měla zvláštní povolení, které získala díky intimnímu vztahu s ředitelem krasu. Měla přístup do všech částí jeskyně, které nebyly zamořeny plynem a nehrozil v nich sesuv půdy. Znala jeskynní komplex v Postojné nazpaměť. Dnes ráno odbočily za Ruským mostem, před tzv. Rájem, bílou vápencovou částí jeskyně. Vzdálily se od veřejné trasy, vešly do elektrifikací neosvětlených chodeb a slaňovaly dolů k řece. Šla tudy již mnohokrát, ale pouze dnes byla cílová chodba kvůli stoupající řece uzavřená a ony musely projít neznámým prostorem. O jeho existenci věděla, ale nikdy se do jeho útrob neodvážila. Respektovala dominanci jeskyně i jejích, pro člověka smrtelně nebezpečných částí, zaplavených plynem či vodou, nepřístupných štěrbin a průlezů.

Odložila mobil a zdravou rukou si promnula spánek. Mysli! přikázala sama sobě. Tys nás sem dostala! Přemýšlej, dokud máš ještě sílu! Co máš k dispozici? Mobil? Bez signálu je nanic. Brzy dojde baterie, všechno pohltí tma a krátce nato nastane smrt! Znovu posvítila na řeku. Je to to jediné, co k přežití tahle jeskyně nabízí. Musí toho využít, musí jednat!

3. KAPITOLA

MĚSTEČKO POSTOJNÁ

6:00 – ten den brzy ráno

Tereza odmala nesnášela křivdu a utrpení. Měla zvláštní radar na nebezpečí. Pokud byla v úzkých, snažila se z krize co nejrychleji dostat. Dokázala bezchybně vyhodnotit situaci a přežít. Volila útěk, pokud byl protivník silnější, nebo ji zaskočila příroda. Rozhodla se pro útok, když si byla jistá, že nebezpečí zvládne.

Vzpomínky na své mládí nenáviděla! Vlastní otec jí brzy zemřel a ona zůstala jen s matkou, která se ale záhy znovu vdala. Vystrašené ptáče ve stínu silného a dominantního otčíma, který ji svou výchovou poznamenal na celý život.

„Nevlastní otec!“ zaúpěla do brzkého rána. Král i tyran v jedné osobě. Rytíř i posel smrti. Bůh i ďábel. Spasitel i ničitel. Snažila se ho úpěnlivě vymazat z paměti, ale ve snech se jí znovu vkrádal do života. Jak dlouho ho neviděla? Deset let? Možná déle. Zavrtěla zlostně hlavou. Co si to namlouvá? Ví přesně, kdy utekla z domova! Je to jedenáct let, deset měsíců a pět dnů. Byla si jistá, protože ten den měla osmnácté narozeniny a mohla odejít. Týden před Štědrým dnem utekla. Sbalila lana, přilbu, overal, pár svršků, vybrala otčímovi peníze ze sejfu a zmizela. Odnesla si přes sto tisíc. Nedostatečná kompenzace za nelidské zacházení, které musela snášet.

Tereza se myšlenkami přenesla dál do svého dětství. Tehdy utíkala poměrně často. Útěk se stal jejím životním stylem. Vyhýbala se táborům, hrám, sportům a rvačkám, nesnášela školní výlety a soutěže. Kvůli své malé postavě a krátkým rozčepýřeným vlasům byla terčem vtipů a urážek. Říkali jí Vrabčák, Trpaslice, Pipi.

V dospívání nastal obrat, Tereza na sobě zapracovala. Překonala vlastní tělo, jeho limity, eliminovala strach a vytěsnila bolest. Z ošklivého káčátka se stala odvážná a půvabná labuť. Svůj životní cíl, náplň i vnitřní uspokojení našla v jeskyních. Umožnily jí únik od reality, od hektického a prohnilého světa jednadvacátého století, od věčných politických špinavostí a debat, diskusí o globálním oteplování a konci světa, od vražd a zabíjení, teroristických útoků a válek. Stala se ženou podzemí. Tady byla její nevelká, subtilní chlapecká postava předností. Proč mít dlouhé pěstěné vlasy, když je v temnotě skal nikdo nevidí? Krátký sestřih byl pohodlnější. Pouštěla se do odvážných, riskantních akcí, kde nad každým účastníkem visel stín smrti. Měla strach, ale hrdost, že pokořila přírodu i zástupy zkušených jeskyňářů, byla obrovská.

Po matčině smrti, v patnácti letech, objevila život pod zemí, provdala se za něj a nemínila se nikdy rozvést. Ironií osudu bylo, že k jeskyním ji přivedl právě nevlastní otec. Hodně jí toho v této oblasti dal, ale bohužel v jiném ohledu zase vzal. Za lásku k jeskyním mu byla vděčná. Kapka v moři nenávisti.

Tereza si otřela slzy. Vzpomínky ji oslabovaly. Bolest hlavy prostupovala do vědomí. Kdykoli si vzpomněla na domov, Prahu, prostorný byt v Kobylisích, kde s otčímem vyrůstala, hlava jí explodovala. Vzala si analgetika, pro jistotu dvojnásobnou dávku, a dopřála si energetický nápoj. Bolest, ten černý mrak nad její hlavou, nepomíjela. Bylo načase jít. Za chvíli musí být v práci. S potlačujícími emocemi se nasoukala do polypropylenového termoprádla, natáhla si zateplené sportovní kalhoty a mikinu.

Do oválného batohu, z poloviny zaplněného horolezeckým lanem a mačkami, vložila kombinézu, které se mezi jeskyňáři říkalo overal.

Venku byla ještě tma, když opouštěla byt v městečku Postojná. Zmobilizovala veškerou duševní i fyzickou sílu a odhodlaně kráčela k místu setkání, do areálu jeskyně, který se nacházel kousek za městem. V polovině cesty pocítila úlevu. Léky konečně zabraly. Nasadila ostřejší tempo. Šlapala po úzké asfaltové cestě protínající postojenskou pánev. Opustila civilizaci. Kolem ní byla dobrou půlhodinu jenom příroda. Divoká a nezkrotná, pozvolna se probouzející do nového dne. Slyšela šumění nedalekého potoka i šplouchání řeky Pivky. Nad východním kopcem začínalo svítat. Úsvit přicházel rychle, obnažoval zelené svahy i skalnaté masivy. Nad skalisky se objevila poštolka. Kroužila Tereze nad hlavou. Vyhlížela kořist. Dravec elegantně plachtil, v kruzích stoupal výš a výš. Když zabočila za zatáčku, ztratil se jí z dohledu. V okamžiku spatřila dominantní budovy sousedící s rozsáhlým parkovištěm. Sestávalo z dvanácti ploch, mezi nimiž se táhly travnaté pásy lemované listnatými stromy, po nichž se ve slunných dnech proháněly ještěrky. Parkoviště, ve dne beznadějně plné, za rozbřesku působilo jako opuštěná přistávací ranvej. Pouze v prvním sektoru stála dvacítka karavanů. Ostatní zely prázdnotou.

Tereza prošla kolem řady starorakouských i moderních budov rámujících vstup do jeskyní. Areál patřil k světoznámému komplexu Postojnska jama a zahrnoval turistické prodejny suvenýrů, půjčovnu audio sluchátek a péřových bund, nabídku map a v neposlední řadě soustavu pokladen, ve kterých se prodávalo jednotné i kombinované vstupné na všechny atrakce. Postojenské jeskyně představovaly přes 20 metrů dlouhý krasový systém. Tereza areálem opovrhovala. Byl to turistický kýč, atrakce, jež měla se skutečným jeskyňářským umem jen málo společného, ubohý Disneyland pro zoufalce. Ona sama prolézala jiné jeskyně, bez elektrifikace a lékařské pomoci. V pracovní dny se živila jako komerční průvodkyně, ale její volné dny patřily výpravám do nepřístupných míst.

Za slušné peníze si ji a Maxe najímali klienti, kteří požadovali adrenalinový zážitek a individuální přístup. Byli to fyzicky zdatní, mnohdy i zkušení horolezci a jeskyňáři, ale i laická veřejnost toužící pokořit své limity.

Max tuto činnost dělal načerno. Bez povolení úřadů a požehnání místních záchranářů. Vyhnul se tak papírování i cizinecké policii. Tereza měla povolení k pobytu i pracovní souhlas. Maxovi potřebné papíry před několika měsíci propadly a nebyl schopen si je obnovit. Byl ve Slovinsku víceméně ilegálně a nehodlal na tom nic měnit. Naštěstí policie ani místní záchranáři nikoho nekontrolovali. Měli dost starostí s davy běžných výletníků putujících do Postojné z celého světa.

Tereza odložila batoh na zem a přidržela si jej mezi lýtky. Zdálky k ní doléhal zvuk motoru. Brzy se mezi skalisky objevil vůz, terénní volvo s německou registrační značkou, jež obsahovala samé jedničky. Zabočilo na parkoviště a zastavilo nedaleko Terezy, v těsné blízkosti malebného jezírka s dřevěným zábradlím, které už roky potřebovalo nový nátěr. Na jezírku plavaly kachny, rostly lekníny a vodní tráva. Nedaleko stála stylová restaurace, kde se přes den opékala selata a která byla oblíbeným místem pro konání svateb.

„Krásné ráno!“ zavolala na Terezu při zamykání vozu její nová klientka, Ruth Müllerová. Na zádech měla středně velký batoh a kolem pasu ledabyle zavázanou šusťákovou bundu. V úsměvu ukázala velké bílé zuby a natáhla ruku směrem k jeskyním. „Už se nemůžu dočkat. Vzala jsem si kameru i foťák. Tohle musí všichni doma vidět! Jak já, kancelářská krysa, zdolávám jeskyně, jedny z největších na světě. Dám to i na Facebook,“ žertovala plná elánu.

Tereza nasadila profesionální úsměv a odhodlanou, vysokou a mohutnou Ruth pozdravila. Nereálná očekávání byla pro laickou veřejnost typická. Běžní turisté neměli představu, jak vypadá realita, když se jeskyňáři slaňují do úzkých průlezů, širokých sotva metr a půl, a po kolenou prolézají sedliny. Ve vlhku a tmě představuje každý jejich pohyb zápas o život. V tom je pravý adrenalin. Ne v prostorných chodbách komerčního krasu, který navštěvovala už rakousko-uherská šlechta. Ne ve vyumělkovaných fotkách, jimiž se klienti chlubí na sociálních sítích. Dnes měla co dočinění s naprostými amatéry.

„Manžel mě nechtěl pustit,“ přistoupila k ní Ruth. Z tváře si odhrnovala kudrnaté prameny. Nadšení a nedočkavost z ní jen sršely. „Děti se bojí, že se jim nevrátím, přitom by měly být hrdé, že se z jejich matky stane jeskyňářka,“ zavtipkovala.

Tereza po stisku rukou Ruth poplácala po mohutných zádech. „Vrátíte se, slibuju. A budete hvězdou pro další generace vašeho rodu,“ ujistila ji.

Ruth se samolibě napřímila. „Zní to dobře, pokračujte, co nás dnes čeká?“

„Všechno vám hned vysvětlím, ale teď si musím nejdřív zavolat. Přibrala jsem ještě jednu turistku, ale někde se nejspíš zdržela.“ Tereza vytáhla mobil a vytočila číslo. Vzápětí se ozval melodický hlas, který jí odpověděl na několik otázek. Tereza ukončila hovor. „Paní Sabina Neudorfová už čeká před jeskyní. Asi jsme se špatně domluvily.“

„Také německy mluvící, to je super! Vzhůru za ní,“ promnula si Ruth nedočkavě ruce a vtiskla Tereze do dlaní fotoaparát.

„Musíte mě zvěčnit, dokud vypadám ještě k světu.“ Tereza její přání bez otálení splnila.

První veřejná turistická výprava startovala v půl osmé. Klasický okruh trval hodinu a půl. Tereza však měla vlastní prodlouženou trasu, která obvykle zabrala šest hodin. Měla svá oblíbená místa, kde si turisté mohli odpočinout a ve stínu svítilny se pokochat malebností krasu. Po šesti hodinách se pak vrátili do přístupných částí a připojili se k běžné výpravě.

Na začátku trasy nasedly Tereza, Ruth a Sabina spolu s ostatními výletníky do otevřeného vlaku se žlutočervenou lokomotivou. Byl dlouhý, měl na padesát vagonů. Jednotlivé vozíky, určené pro dva až tři pasažéry, byly opatřeny pohodlnou vypolstrovanou lavicí. Byly otevřené nahoru i do stran, aby měli výletníci neomezený rozhled. Jízda vedla tunely ve skalách, které se po dvou stech metrech změnily v jeskynní prostory. Projely nádherným dómem, který byl velký jako taneční sál a měl na stropech zavěšené lustry z benátského skla. Už po staletí se zde konaly plesy a koncerty.

Teplota začala prudce klesat. Záhy bylo pouhých osm stupňů. Terén se rychle střídal. Od úzkých chodeb a tunelů, ve kterých turisté instinktivně krčili hlavu, po rozlehlé dómy s šestnáct metrů vysokými stalagnáty.

„Za chvíli vystoupíme z vlaku a půjdeme hodinu s ostatními. Vyšplháme na kopec pokrytý lesem stalagmitů. Stalagmity jsou druhy krápníků, které vyrůstají od podlahy jeskyně vzhůru. Od nich začneme klesat kilometry dlouhými klikatými cestičkami k Ruskému mostu. Projdeme…,“ Tereza nestačila dokončit. Ruth si jejího monologu příliš nevšímala. Fotila všechno, co viděla, dokonce i záda spolucestujících v předním vagonu. Zato Sabina se chtěla dozvědět, co nejvíc.

„Proč Ruský?“ přerušila ji.

„Protože ho v roce 1916 postavili ruští váleční zajatci,“ vysvětlila Tereza.

„Chudáci,“ poznamenala účastně Sabina. „Kolik jich tady tehdy asi zahynulo.“

Tereza přešla její sentimentalitu pokrčením ramen. „Za Ruským mostem uvidíte Špagetový dóm, kde stalaktity, vyrůstající ze stropu, utvářejí nepřeberné množství bílých až narůžovělých špaget. Jsou jich tam tisíce. Projdeme přes Krásnou jeskyni, Zimní halu a Vysokou horu. Barvy v jeskynním komplexu se začnou měnit. Před staletími zde lidé svítili loučemi, proto uvidíte svícny umístěné na skalách a převisech. V tzv. Ráji bude všechno bílé, stěny jsou pokryté přírodními jeskynními záclonami a krápníky. Později přejdeme do růžové části a nakonec do obrovského prostoru plného malých siřičitých jezírek.“

„Všechno je tak obrovské,“ podotkla Ruth a fascinovaně se rozhlížela kolem dokola.

„V Německu nic takového nemáme,“ dodala Sabina. „Kdy se odpojíme od ostatních a vydáme se za dobrodružstvím?“ zeptala se netrpělivě.

„Jakmile dorazíme k obřímu stalagnátu ve tvaru velblouda. Stalagnát vzniká spojením stalagmitu a stalaktitu. Věděly jste to?“ Němky zakroutily hlavami. Ruth si opět odhrnula neposedné prameny vlasů z tváře a přestala na chvíli fotit. „Aby se v tom čert vyznal, co je to ten stalagmit a stalaktit. Člověk by si na těch slovech zlomil jazyk. Velbloud zní mnohem lépe.“

„Moje řeč,“ zasmála se Sabina.

„Za velbloudem se vydáme do míst, která jsou běžně nepřístupná, vyhloubila je řeka Pivka. Váš zážitek už je blízko.“

„Nemůžeme se dočkat,“ vyhrkly Němky jednohlasně.

Jakmile vlak zastavil, začaly stoupat do kopce za ostatními turisty. U sochy velblouda se odpojily a v tichosti pronikly do uzavřených chodeb jeskyně. Turistický chodníček z betonu se tenčil, až našlapovaly po kamenitém povrchu. Musely rozsvítit svítilny a kochaly se krásou kolem sebe. Jeskyně byla bohatá na závěsy, široké koruny, pompézní sedla, převisy, sloupy, dlouhé úzké krápníky zvané brčka a baldachýny.

Neočekávaně dorazily k zátarasu. Tereza nechápavě svítila čelovkou na kovovou branku, kterou sem umístili správci jeskyní i s cedulí, že v další části jeskyně hrozí sesuvy půdy kvůli dešťům a zatopení prostoru vzhledem ke zvedající se hladině řeky. Němky měly zaplaceno ještě několik hodin výpravy. Tereza jim nemínila tučnou provizi vracet. Proto se rozhodla zaimprovizovat. Kdyby ji chytili správci, chtěla se vymluvit na to, že cedule byla umístěna až po jejich průchodu a ona o její existenci neměla ponětí.

Ve spěchu zabočila do postranní části jeskyně, ve které sama nikdy nebyla. Zdálky zaslechla hukot řeky. Terén se změnil. Krápníky zmizely a kolem byly vidět holé ostré skály, nízké, až zkosené. Ženy musely chvílemi na všechny čtyři. Němky byly nadšené. Ruth i v těchto podmínkách fotila. Nebezpečí si vůbec nepřipouštěly.

Tereza tápala ve tmě, s drobnou svítilnou připevněnou na hlavě se snažila odhadnout, jak vypadá pouhý metr trasy před nimi. Nebyla na tak zrádný terén připravená. Helmu i potřebné osvětlení nechala doma. Pocítila strach. Něco takového nečekala, domnívala se, že neznámá chodba bude stejná jako ty přilehlé. Vybavovala si mapy podzemí, které jí zapůjčil ředitel krasu. Bylo na nich mnoho riskantních míst, ale mnohem více zcela bezpečných tras. Rozhodla se, že výpravu ukončí a vrátí se do komerčních dómů. Ani tučná provize za takové riziko nestála.

Jako první do volného prostoru vstoupila Ruth. Vzápětí s ohlušujícím výkřikem zmizela v temnotě. Po ní se zřítila Sabina a nakonec Tereza, která se ji ještě snažila zachytit. Klesaly několik metrů volným pádem na štěrkový převis. Křik vyděšených a zaskočených žen utichl a jeskyni obklopilo hrobové ticho.

4. KAPITOLA

JESKYNĚ POSTOJNÁ

17:45

„Sabino?“ zvolala Tereza do tmy. Ticho. Sabina už notnou chvíli o sobě nedávala znát. „Paní Neudorfová?“ Nic. Bez odpovědi.

„Hlavně neusínej, prosím,“ zaúpěla Tereza. K chladu, bolesti a strachu se postupně přidával hlad, který sám o sobě není tak nebezpečný, ale po něm nutně následuje žízeň, smrtící nepřítel všech, co zůstali naživu.

„Sabino, vydrž, mám plán,“ prosila Tereza. „Brzy bude řeka na převisu pod námi. Slezu dolů a skočím do ní. Proud vede do původní části jeskyně, v níž je rozlehlý prostor s pevným betonovým mostem a cestičkami vydlabanými původními objeviteli. Nad mostem je otvor, kde vede kolejnice turistického vlaku. Rámuje propast s mostem a táhle zatáčí do cílové stanice, k východu jeskyně. Pokusím se tam doplavat a přivolat pomoc. Brzy bude poslední výprava a jeskyně se zcela uzavře.“ Mluvila, ačkoli věděla, že ji Sabina neslyší. Tón vlastního hlasu ji však uklidňoval. Měla plán, což bylo víc, než měla před hodinou. Byl to hotový poklad. Mít cíl je rozhodující.

Tereza se zdravou rukou zachytila okraje převisu a nohama hmatala po výklencích či možném převisu pod sebou. Nemohla žádný najít. Pouze prázdno. Šátrala nad propastí a znovu se pokusila zachytit. Nepodařilo se jí to a musela skočit do prázdna. S výkřikem dopadla na štěrkový povrch. Pád byl strmý a prudký. Na malou chvíli si vyrazila dech. Lapala po dechu a dusila se. Zaúpěla. Levou nohou jí projela ostrá bolest. Zlomená ruka pulzovala víc než dřív. Z temene jí tekla krev. Tereza počítala do tří, potom se s námahou posadila. Opět počítala do tří, uchopila zraněnou nohu a prohmatala ji. Naštěstí žádná otevřená zlomenina. Snažila se proto končetinu rozhýbat. Několikrát vykopla do strany. Vstala a nahmatala mobil. Byl celý. Baterie ukazovala nouzový režim. Posvítila do tmy. Řeka byla metr od ní. Hladina stále stoupala, ale byla klidnější, než si dívka představovala. S hukotem se hnala k nejbližší průrvě ve skalách, úzké a mělké, kde nabírala na síle. Mobil zhasl. Baterie se vybila. Tereza telefonem mrštila do nitra Pivky. Bez zaváhání se rozběhla a skočila do vody za ním.

Max měl nepříjemný pocit od chvíle, kdy se usadil na gauči a začal popíjet víno. Tereza stále ještě nedorazila. Při odchodu přece prohlásila, že dnešní výprava je amatérská záležitost. Kde tedy vězí? Hodinu před uzavřením jeskynního areálu opustil byt. Vydal se k hlavnímu vstupu s turnikety. Vchod byl uzavřen, poslední vlak odjel před půl hodinou. Kontroloři vstupenek a hrstka průvodců se pomalu šourala po rozlehlých kamenných schodech zakončených obloukovitou zdí a kovaným nápisem Postojnska jama dolů k hlavní pokladně a do šaten.

Max většinu z nich znal. Občas zaskakoval, když některý z průvodců nemohl nastoupit do služby. Bez otálení jim řekl, proč přišel. Jeden z průvodců vzal vysílačku a obvolal ostatní, aby se informoval, zda Terezu neviděli. Odpověď byla záporná. Volal strojvůdci vlaku, bezpečnostním složkám jeskyní i policii. Nakonec vytočil záchranáře spolu s ředitelem krasu. Do půl hodiny byl u vstupu značný provoz. Max záchranářům vypověděl, kdy Tereza opustila domov a kam měla namířeno. Vybaveni svítilnami a horolezeckou výbavou se záchranáři shromažďovali, aby zahájili pátrací akci.

„Měl bys zmizet, hochu,“ poradil Maxovi ředitel krasu. „Stále ještě nemáš povolení k pobytu. Supermani od záchranářů nebudou tak tolerantní jako my. Vypadni a vyčkávej. Věř, že tahle akce bude do hodiny v televizi. Pokud Terezu najdou, dostane se do zpráv. Když tě chytnou, deportují tě. Dost možná tě na pár týdnů i zavřou.“

„Jako bych tu nebyl,“ přikývl Max a rychle vyklidil pole.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pád do tmy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.