Noc, kdy padaly hvězdy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Radka Zadinová

Noc, kdy padaly hvězdy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Když…

Když slza tiše padá do klína,

v té chvíli bolest v srdci usíná

a jizvy, které nikdo nevidí,

zmizí.

Proč jsme si náhle cizí?

Když slza tiše skane po tváři

a bolesti se usnout nedaří,

jizvy, které skrýváme,

nás zradí.

Proč nám to tak vadí?

Když slza uschne na řasách

a z bolesti se v srdci zrodí strach,

hledáme v očích zjizvených

…

… svůj smích.

Část první: Jizvy

aždý má nějaké sny. Kdysi jsem je měla i já. Žila jsem život, o jakém sní snad každá dívka. Svět mi ležel u nohou a já jsem si nestačila brát, co nabízel. Někdo nemá ani špetku toho, co jsem měla já. Rodiče, kteří se ve mně zhlíželi, bratry, kteří mě ochraňovali. Vzhled, za jaký by jiné holky daly cokoli. A spoustu obdivu od těch, kteří mi ve skrytu duše nesmírně záviděli.

Každý týden nového kluka. Poletovala jsem mezi nimi jako létavice. S žádným jsem dlouho nevydržela, protože… Bylo jich tolik a mně připadalo, že nesmím promarnit ani den, abych nepropásla toho pravého. Ani jeden z těch, co prošli mým životem, až do té noci, pro mě ve skutečnosti nic neznamenal. Lásku jsem si schovávala pro toho, kdo se dostane k mému srdci. Tam, kam se zatím žádný z nich nedostal.

Ale proč bych se mezitím, než se dotyčný objeví, nepobavila? Nedovolila jsem nikomu nic víc než pár polibků. A ono jim to stačilo. Až na jednoho…

Myslela jsem si, že tentokrát je to konečně ono. Že konečně poznám lásku, o které jsem zatím pořád jen snila. A zpočátku všechno nasvědčovalo tomu, že se nemýlím. Luděk to se mnou zkrátka uměl. Všichni mě před ním varovali, ale já jsem to nechtěla poslouchat.

A tak noc, od které jsem si toho tolik slibovala, skončila jako zlý sen, ze kterého se bohužel nikdy neprobudím. Zdrogoval mě, znásilnil, a nejspíš se na tom podíleli i jeho pochybní přátelé. Já si to nepamatuju. Ale už nikdy se nezbavím představ, co se té noci vlastně stalo.

Už nikdy nebudu stejná jako dřív. Navždycky si budu připadat pošpiněná, roztříštěná stejně jako svět, který jsem do té doby znala. Nic už nebude stejné. Dívám se prostě na svět jinak. Nemůžu vrátit, co se stalo, nemůžu předstírat, že se to nestalo. Ne, že bych se o to nepokoušela.

Dva měsíce jsem strávila v sanatoriu, kde mě učili mít se zase ráda, mít ráda tenhle svět a lidi v něm. Předstírala jsem, že to dělám. Předstírala bych cokoli, abych se mohla vrátit domů – ačkoli jsem se toho zároveň bála. A tak jsem jedla, i když se mi při pohledu na jídlo neustále zvedal žaludek odporem. A v noci jsem předstírala, že tvrdě spím, zatímco léky, které mi k tomu měly dopomoci, jsem splachovala v záchodové míse. Chodila jsem na procházky po nemocničním areálu a vstřebávala ticho, které tam panovalo. Ticho se stalo tím lékem, který jsem potřebovala. Nacházela jsem v něm všechno, co jsem tak bolestně postrádala.

Sedávala jsem na opuštěné lavičce úplně na konci zahrady, u plotu, za nímž se rozprostíral svět, který mě děsil, a přemýšlela jsem nad tím, jestli se vůbec chci vrátit zpátky do svého života. Jestli v něm chci pokračovat. Ale tady jsem zůstat nechtěla. Co jiného mi tedy zbývalo než se vrátit – a dál se snažit předstírat něco, co už nebyla pravda?

Někdy mi připadalo, že jsem prostě jen loutka a to, co by mělo být uvnitř, už tam není. Ale tohle jsem nemohla nikomu říct. Nikdy by mě odtud nepustili. To jsem pochopila celkem brzy.

Do zrcadla jsem se dívala málokdy. Já, která jsem trávila hodiny úpravou svého zevnějšku (kdysi), jsem najednou neměla pocit, že se chci dívat na to, co ze mě zůstalo. Možná by mi to mohlo připomenout, jak bláhová jsem kdysi byla. A jak moc mě dokázala změnit jediná noc mého života. Noc, kdy padaly hvězdy…

Tehdy jsem věřila, že se opravdu něco změní. Luděk si totiž vzal jen to, co jsem mu mínila dát. Nepočkal, až to dostane, nedal nám šanci prožít tu chvíli tak, jak jsem o tom snila.

Obral mě nejen o panenství, ale i o sny. Sebral mi všechno: naivitu, nevinnost, víru, hrdost, city, naději. Už nedokážu nikomu věřit. Něco ve mně se navždycky zamklo a pochybuji, že k sobě ještě někdy pustím někoho tak blízko, aby mi mohl ublížit. Tohle mě v sanatoriu naučili, ačkoli zrovna to asi v úmyslu neměli. Skrývat, co si skutečně myslím. Co cítím. Hodí se to v případě, že nedokážete cítit vůbec nic. Můžete se stát mistry v předstírání. Tak jako já.

Došla jsem tak daleko, že se dokážu i zasmát. Zní to jinak než dřív. Cize a s nádechem smutku, ale věřte nebo ne, nikdo ten rozdíl nevidí. Snad jen já. Protože jen já vím, jaká jsem byla dřív – a jaká jsem teď. Ti, co mě tu učí znovu žít, neznají dívku, která zůstala uvězněná v minulosti. Znají jen přízrak, jímž jsem se stala.

Když jsem se naposledy dívala do zrcadla, viděla jsem, co všichni ostatní. Tvář, která zestárla o spoustu let. Oči, v nichž se rozprostírá prázdnota a chlad. Rty, které se skoro nikdy neusmívají. Nepoznávala jsem tu tvář, která mi vracela netečný a ostražitý pohled. Dívka, která se odrážela v zrcadle, jsem přece nemohla být já.

Dřív by mě takové zjištění vyděsilo. Chtěla bych zpátky to, o co mě čas připravil. Ale teď? Teď je mi to jedno. Upnula jsem se k jedinému: Vrátit se domů. Ke svým rozbitým snům a k předstírání.

Že se vlastně nic nestalo…

eště se doma nestihla ani pořádně rozkoukat, když ho spatřila poprvé. Táta ji přivezl navečer, den po vysvědčení. Z auta vystoupila ještě dřív, než dojeli ke stájím, a i když to tátu určitě udivilo, na nic se neptal. Rozechvěle za sebou zabouchla dvířka a zůstala stát na cestě. Po chvilce otálení se vůz rozjel ke garážím, ačkoli si všimla, jak si ji otec znepokojeně prohlíží ve zpětném zrcátku. Ocenila, že nic nenamítal, i když se mu zřejmě její nápad nezamlouval.

Ale ona potřebovala samotu – a ticho. Potřebovala to vstřebat. Svůj návrat domů i to, co ji čeká. Musela se obrnit proti všem zvědavým pohledům, proti otázkám, které nikdo nepoloží, proti dohadům, kterým nedokáže zabránit.

Špína, která na ní ulpěla, ji bude dusit stejně jako před dvěma měsíci. Vlastně se skoro nic nezměnilo. Až na ni.

Pustila se po louce k lesu. Chtěla stáje obejít pod lesem a dojít až k chalupě starého Toma. Tam vždycky nacházela pochopení, ať už provedla cokoli. Věřila, že tohle se nikdy nezmění. Starý Tom je jediný, kdo ji soudit nebude. On a Nina.

Všechny dopisy, které od Niny dostala, uchovávala jako ten nejcennější poklad. Staly se pro ni vším. Biblí, kterou si předčítala každý večer, když nemohla spát. Nadějí, že o všechno nepřišla.

Nina ji neopustí.

Možná ji opustily sny, které mívala. Možná i naděje, že jednou na všechno zapomene a dokáže zase žít jako dřív. Možná ji opustila i víra. A radost ze života. Ale Nina zůstala.

Diana šla ve stínu stromů a pomalu se blížila k osamocené chatě na úpatí kopce. Těsně předtím, než opustila stín stromů, jenž ji chránil před případnými zvědavými pohledy, si ho všimla.

Stál na konci prudkého svahu, kousek za chatou, a ostražitě ji pozoroval. Zastavila se vprostřed kroku a zírala na něj. Věděla, že by se mu neměla dívat do očí, ale nedokázala od něj odtrhnout pohled.

Když se jí zdálo, že napětí v psím těle polevilo, posunula se k němu o krok blíž. Zůstával ve střehu a nespouštěl z ní oči.

„Kde jsi se tu vzal?“ broukla tiše, když si všimla obojku a psí známky.

Neznatelně se posunovala blíž k němu, až stála tak blízko, že by se ho mohla dotknout. Vypadal skoro jako vlk, ohromná šedá hlava se skláněla ke straně, jak si ji prohlížel. Šedá barva srsti se však od temene vlévala do téměř stříbrné záplavy chlupů jako zajímavý přírodní melír. Jen vpředu měl skoro neporušenou bílou náprsenku. Ještě nikdy takového psa neviděla, ne tady v okolí.

„Čí jsi?“ zajímalo ji, když ho opatrně obcházela a snažila se vypátrat, komu to nádherné zvíře patří. Rozhlédla se po lese, ale v dohledu nespatřila nikoho, kdo by psa postrádal.

Nejspíš by se měla ihned otočit a zmizet, ale nedokázala to. Pes očichal dlaň, kterou mu nabídla, a pak zvedl čumák a zadíval se na ni. V jeho očích našla kousek sebe. Něco, co vůbec najít nechtěla. Něco, na co by ráda zapomněla…

Zbrkle se odvrátila a rozběhla se lesem pryč. Minula chatu starého Toma a zaslechla, jak na ni někdo volá. Ale bez ohlédnutí vběhla do lesa a zamířila vzhůru do kopce. Už po pár metrech cítila, jak ji zmáhá únava. Její tělo odvyklo pohybu a svaly neměly potřebnou sílu, aby takové tempo vydržela. Zastavila se kus nad rančem, předklonila se a lapala po dechu. Kdyby běžela ještě dál, brzy by se dostala k rozcestí dvou lesních pěšin – jedna vedla vzhůru a ta druhá…

… k altánu. Přes tvář jí přelétl stín. Nedokáže zapomenout, nedokáže to vymazat z paměti. A i když předstírala, že na to nemyslí, stejně na to všude narážela. V očích táty, když ji dnes v sanatoriu vyzvedával. Ve svých vlastních očích při pohledu do zrcadla. V očích toho psa…

Náhle měla dojem, že cítí čísi přítomnost v dosud tichém lese. Polekaně se otočila a ztuhla uprostřed pohybu. Zase tam stál.

Dívali se na sebe – pes a dívka. Mlčky a s pochopením.

„Ty mi rozumíš, viď?“ zašeptala. Vyhaslýma očima si ho prohlížela. Komu utekl?

S vyplazeným jazykem jí mlčky naslouchal. Sesunula se k zemi a položila si tvář na zkřížené ruce, opřené o kolena. Pes chvíli vyčkával, ale pak si také dřepl. Diana zavřela oči. Kdyby se tak před myšlenkami dalo utéct. Ale ona by teď nejspíš neutekla před ničím.

Zhubla, a i když se snažila jíst, většinu jídla stejně později vyzvracela. Neustále se jí zvedal žaludek – a s tím doktoři prostě nic nesvedli. Ocenili snahu, protože tu jí nikdo nemohl upřít. Snažila se. Tak moc se snažila, ale její snaha jaksi nikam nevedla.

„Kdybys jen věděl,“ vzdychla do ticha, které je obklopovalo, a oči zase otevřela. Pozvedl čenich. Skoro to vypadalo, že ví, co mu říká…

Netušila, jak to bude těžké. Vracet se někam, kde nic a nikoho nepoznává. Táta kolem ní obcházel, jako by se jí bál. Většinou mlčel, ale jejímu pohledu se nevyhýbal. Alespoň to. Máma se jí do očí podívat nedokázala.

Měli dva měsíce na to, aby se s tím vším nějak srovnali – stejně jako ona. Zdálo se však, že ani jeden z nich neuměl ten most překlenout. Všichni uvízli v okamžiku, kdy se jejich svět změnil v jakési nekonečno bolesti a smutku. Táta jí oznámil, že si za ni ve stájích našel náhradu. Měla před sebou dva měsíce prázdnin – skutečných prázdnin. Takových, jaké nikdy za celé své dětství nepoznala, protože na ranči volno nikdy netrvalo déle než jeden, dva dny. Ale místo, aby ji to potěšilo, přišla jen nová vlna bolesti. Už s ní nepočítá.

Ke koním neměla tak blízký vztah jako Michael a Nina. Ale milovala je. I tu nekonečnou dřinu, jakou práce s nimi obnášela. Kdysi využila každé chvíle, kdy se mohla ztratit, ale teď… Teď prostě netušila, co s tím časem, který měla před sebou, má dělat. Musela dohnat zameškanou látku a připravit se na zkoušky, aby mohla v září nastoupit do druhého ročníku, jenže… Chtěla to? Chtěla se vrátit mezi všechny ty zvědavé tváře, mezi ty, kteří ji dřív obdivovali – a teď jí nejspíš pohrdají?

Natolik se ponořila do svých myšlenek, že úplně zapomněla na psa. Vzhlédla, když se jeho studený čumák dotkl její tváře. Vylekaně se napřímila. Stál tak blízko u ní, až z něj šel skoro strach. Zdálo se jí, že ji mlčky vyzývá, aby vstala a vrátila se domů. Dívala se na něj a pak pomalu natáhla ruku s úmyslem zajet do hebké psí srsti. Pes však prudce ustoupil a zaujal opět ostražitý postoj. Nechala dlaň klesnout.

Věděla, že by se měla vrátit, že ji táta už určitě hledá a lituje, že ji nechal odejít. Ale nedokázala se přinutit k tomu, aby se zvedla a vydala se zpátky. Aby čelila realitě, která zůstala stejně krutá jako před dvěma měsíci, a stejně beznadějná.

To, co ji těšilo dřív, se kamsi vytratilo. Neuměla v sobě znovu oživit holku, která vstávala z postele s radostí a vrhala se vstříc každému dni s nenapodobitelným optimismem. Ta holka prostě tehdy v noci přestala existovat. Nikdy ji nedokáže znovu přivést zpátky.

„Co tady děláš?“

Lekla se tak moc, že jí zuby bolestivě cvakly o sebe, jak trhla hlavou a snažila se zaostřit na postavu, která se zjevila přímo před ní. Stál tam a díval se na ni s nedůvěrou a pochybnostmi. Kluk, kterého nikdy v životě neviděla.

„Co ty tady děláš? Já jsem tady doma,“ prohlásila a snažila se skrýt, jak moc ji vyděsil. To už se jí pomalu do srdce vracel klid, o který ji tak nečekaně připravil. Měla by mít asi strach, ale ten v ní umřel společně s nevinností. Proto se na něj teď dívala spíš s mírnou zvědavostí, i když se nad ní tyčil jako hora. Musel měřit hodně přes 190 cm. Do dvou metrů mu moc nechybělo.

Pobaveně se rozhlédl kolem sebe. „Doma? Tady? O tom opravdu dost pochybuju.“

„Je mi úplně jedno, co si myslíš,“ ujistila ho. „To je tvůj pes?“

Pes nyní stál vedle něj a radostně vrtěl ocasem. „Je to ona,“ opravil ji.

Odmlčel se a nespouštěl z ní oči. Neviděla, jakou mají barvu, protože měl slunce za zády a na tvář mu padal stín, ale zdály se jí nebezpečně hluboké a chladné. Odsuzující. Věděl, koho má před sebou? Znal ji?

Trpkost, kterou cítila, se jí odrazila ve tváři. Pohlédla na zvíře stojící u jeho boku.

„Jak se jmenuje?“

„Isabela,“ řekl a pohladil fenu po hlavě. Pak se znovu podíval na dívku před sebou. „Neodpověděla jsi mi. Co tady děláš?“

Znechuceně se zvedla ze země a oprášila si zadek od hlíny a jehličí. I když byla na dívku dost vysoká, přesto ji o hodně převyšoval. Zadívala se mu do tváře, protože se snažila zjistit, jestli už ho někdy zahlédla. Ale ani tentokrát jí jeho tvář nepřipadala známá. Odhadovala, že je mnohem starší, než si původně myslela. Tvář měl staženou do přísné a nepřístupné masky, oči ani na chvíli neodtrhl z její tváře. Byly modré. S modrýma očima byly vždycky jen potíže – to věděla víc než jistě. Měla hned dva bratry s takovýma očima.

Vlasy měl hnědé, místy prosvětlené, ale spíš vyšisované od slunce, a rozcuchané. Měl je delší, rovné a sčesané na pěšinku k levé straně. Jako by tušil, na co myslí, prohrábl si je pravou rukou a podrbal se vzadu na hlavě.

„Tys mi také neodpověděl,“ opáčila lhostejně.

Založil si ruce na hrudi. „Nemáš strach?“ zeptal se náhle a povytáhl obočí. „Sama? V lese?“

To ji skoro rozesmálo. „Myslíš, že bych se měla bát?“ zeptala se pobaveně.

„Vím to,“ ujistil ji chladně. Zdálo se, že ho něčím naštvala, ale nezáleželo jí na tom.

„A čeho?“

Postoupil o krok blíž. „Třeba mě,“ nadhodil.

Kdyby tak věděl…

Ušklíbla se. Neměla strach z věcí, které by se jí mohly přihodit. Měla strach z těch, co už se přihodily…

„Co by se mi asi tak mohlo stát?“

Vysmívala se mu a on to poznal. „Nevíš?“

Tvář jí zastřela bolest, kterou nestihla skrýt. Věděla moc dobře, co by se jí mohlo stát – co se jí opravdu stalo. Vzápětí se stáhla do své ulity, ve které přebývala poslední dva měsíce.

„Nemůžeš ublížit někomu, kdo už nic necítí,“ utrousila nepřátelsky. „Víš houby o tom, co by se mi mohlo stát.“

Když ho míjela, aby se vrátila zpátky na ranč, chytil ji za paži. „Myslíš?“ zeptal se sžíravě a přitáhl si ji blíž. „Opravdu tomu věříš?“

Trhla sebou, aby se mu vyškubla, ale držel ji pevně. Strach neměla, spíš vztek, protože chtěla odejít a on jí v tom bránil.

Díval se jí tvrdě do tváře. „Já vím, kdo jsi,“ oznámil do rozpačitého ticha. Když ulekaně zvedla oči, aby v těch jeho spatřila odsouzení, usmál se.

„Jsi ta holka, kterou dole na ranči všichni hledají,“ dodal.

Teprve teď se doopravdy lekla. Táta… Věřil jí – a ona ho zase zklamala…

Strčila do něj volnou dlaní a snažila se mu znovu vyškubnout, ale on si ji přitáhl blíž k sobě a v jeho očích spatřila tichý smích. Zmateně přistála na jeho hrudi a marně se snažila od něj odtáhnout.

Nechápavě se na něj podívala. „Co to vyvádíš?“

„Snažím se tě vyděsit,“ přiznal nestoudně. „Už máš strach?“

Koutky jí cukly netrpělivostí. „Ne,“ řekla. „A teď mě pusť. Musím domů.“

Pustil ji. Ale jen proto, aby ji mohl obejmout kolem pasu oběma rukama a přitisknout k sobě. Cítila, jak jí buší srdce, a on to musel cítit také. Předstírala klid, ale klidná nebyla. Teď už ne.

Shýbl se a dechem se jí otřel o tvář. „Nejspíš by ses měla začít opravdu bát…“

Možná šlo o způsob, jakým se na ni díval, nebo o to, co řekl. Najednou cítila zvláštní klid. „Ty mi nemůžeš ublížit,“ ujistila ho. „Někdo to už udělal za tebe.“

Pátravě se jí zahleděl do tváře. „Myslíš, že podruhé tě to bolet nebude?“

Zaklonila hlavu a teď to byla ona, kdo si ho se zaujetím prohlížel. „Víš to,“ konstatovala. „Víš, kdo jsem – i to, co se mi stalo.“

Nezapíral. Rty mu zkřivil úsměv, který úsměvem nebyl. „Jo. Něco jsem zaslechl.“

Svět se jí znovu rozpadl pod rukama. Už se to stalo tolikrát, že by ji to nemělo překvapovat – a bolet. Ale vždycky to bolelo stejně a vždycky ji to znovu zaskočilo.

Dokázala v sobě zmobilizovat všechno, co jí ještě zůstalo. „Takže mě můžeš pustit, nezabírá to. Nemám strach.“

Oprostila se od všech emocí. Necítila nic. Prostě vůbec, vůbec nic.

„Ty se budeš bát,“ ujistil ji chladně a tentokrát pochopila, že to myslí vážně.

Nejspíš by strach opravdu dostala, kdyby na to měla čas. Jenže než jí v hlavě stihla doznít jeho slova, podkopl jí nohy a ona se skácela na zem. Neměla pocit, že to bolelo, ale přece jen jí pád na okamžik vyrazil dech.

Nebo přestala dýchat proto, že si konečně uvědomila, že s ní nehrál žádnou hru?

Nedokázala pochopit, jak se to mohlo stát. Nebyla doma ještě ani hodinu a je to zpátky. Všechny děsy, které se dva měsíce pokoušela zahnat co nejhlouběji do svého podvědomí. Všechna bolest, která ji po nocích zaživa pohřbívala. A všechny vzpomínky…

Jenže tentokrát si to bude pamatovat.

Teď není omámená drogou. Ví, co ji čeká. Nebo to alespoň tuší.

Než se tím vším stihla probrat, tiskl ji k zemi, její ruce pevně svíral ve svých, a skláněl se k ní s úmyslem ji políbit.

„Jsi cvok,“ vydechla těsně předtím, než se jeho ústa dotkla těch jejích, vyděšeně roztřesených. Jo, teď už strach měla…

Ale bylo pozdě.

Hrál si s ní, a ona ho podcenila. Líbal ji drsně, drtil její ústa tvrdostí těch svých, dobýval se dovnitř, nedával jí žádnou šanci k výkřiku. Snažila se mu vyškubnout, ale bylo to jako shazovat ze sebe mamuta.

Nevšimla si, kdy pustil její ruce, ani kdy se ty jeho přesunuly na její ramena. Dokázala vnímat jen tlak jeho úst na svých a hrůzu, která se prodrala skrz otupění, jež si poslední dva měsíce kolem sebe budovala…

V očích se jí rozprostřela prázdnota, byly hluboké a rozšířené. Roztřásla se. Slzy jí zvolna stékaly po tváři. Zpočátku si ani neuvědomila, že ji přestal líbat. Její hlava se nějak ocitla v jeho klíně, ale ona netušila, kdy se to stalo. Když se nad ni sklonil, spatřila jeho starostlivé oči. A pak ucítila, jak jí jemně stírá slzy z tváře.

„Nebreč,“ řekl drsně. „Nikdo ti neublíží.“

Nevěřila mu.

Pořád se chvěla jako osika. Vytáhl ji do sedu a objal ji. „Chtěl jsem tě vystrašit a nejspíš jsem to přehnal,“ připustil. „Promiň mi to.“

Tiskl ji k sobě, ale ona si konečně uvědomila ten rozdíl. Snažil se ji uklidnit, snažil se, aby pochopila, že je v bezpečí. A ona se kupodivu v bezpečí opravdu cítila. Osušila si zbývající slzy z tváře a zastyděla se, protože tohle neustála. Měla za to, že je na všechno připravená, ale právě zjistila, jak moc se mýlila. Na tohle připravená nikdy nebude.

Jestli ji chtěl donutit, aby si to uvědomila, tak se mu to povedlo.

Možná se ještě dnes odpoledne domnívala, že jí na životě už nezáleží. Že jí nezáleží na ničem z toho, na čem jí dřív záleželo. Ale před chvílí zjistila, že to není pravda.

„Už víš, proč by ses měla v lese sama bát?“ zeptal se po chvíli tiše.

„To jsem věděla vždycky,“ pronesla skřehotavě. „Jenže někdy číhá nebezpečí tam, kde ho nečekáš. Kde by tě nikdy nenapadlo, že číhat bude.“

„Právě proto by ses měla bát,“ prohlásil.

„Čeho? Tebe?“

„Mě. Sebe,“ pokrčil ramenem a uvolnil objetí. Pocítila podivný závan prázdnoty. „Všeho, co tě může překvapit.“

„Proč?“

Ve skutečnosti se ptala, jestli na tom ještě vůbec záleží. Když je něco nenapravitelně poškozené, už nikdy to přece nemůže fungovat jako dřív.

„Vždycky se najde důvod,“ řekl. „Vždycky je něco, co ještě můžeš ztratit. Něco, co ti někdo může vzít.“

„Takže jsi prostě chtěl…“

Seděli teď vedle sebe. Sklouzla z jeho klína, protože měla náhle pocit, že tam už déle nevydrží. Jako by ji cosi nutilo utéct. Sklonil hlavu a pak se na ni pevně zadíval.

„Chtěl jsem, abys pochopila, že by ti nemělo být jedno, co se může stát.“

Viděl tam, kam ona se už dlouho nepodívala? Poznal, že si připadala víc mrtvá než živá?

„Ale proč? Proč by ti na tom mělo záležet?“ zeptala se, zaskočená tím, jak se něco v jejím srdci uvolnilo a prasklo. „Proč by na tom vůbec někomu mělo ještě záležet? Už nikdy nebudu stejná. Už to nikdy nebudu já. A ty mě navíc ani neznáš.“

„Možná neznám, možná znám,“ usmál se. „Ale záležet by na tom mělo. Především tobě, Diano…“

Už se vůbec ničemu nedivila. Cítila, jak obruč, která svírala její srdce, pomalu praská. Bolelo to. Proč to vždycky tak bolí, když se člověk podívá do svého vlastního svědomí?

Pomohl jí postavit se na nohy. „Isabela tě doprovodí.“

Chtěla namítnout, že ten kousek seběhne bez doprovodu. Ale stačil jediný pohled do jeho nepřístupné tváře, aby svou námitku spolkla. Vytrhla se z jeho sevření a zamířila na pěšinku vedoucí k ranči. Fena šla v jejích stopách. Diana se neohlížela, ale cítila její přítomnost a slyšela měkké našlapování psích tlap v jehličí.

Došla až k místu, kde les ustoupil vykácenému palouku a kde stála první z mnoha dřevěných chat, aniž by se jedinkrát ohlédla. Nechtěla vidět jeho tvář. Nechtěla vidět ty oči. Chtěla na to podivné setkání v lese zapomenout.

Chtěla zapomenout na něj…

A na to, co v ní probudil. Na touhu nevzdávat to. Dát ještě životu šanci. A sobě také.

U chaty starého Toma se zastavila a pohlédla na Isabelu. Ale ta už se obrátila a vracela se zpátky stejnou cestou, jakou společně přišly.

„Belo!“ křikla za fenou a ta se kupodivu otočila a s vyplazeným jazykem se na ni krátce zahleděla.

„Děkuju,“ zašeptala Diana a pousmála se.

Pak zamířila z kopce dolů k penzionu.

rvní, na koho narazila téměř vzápětí, byl samozřejmě táta. Tvářil se zachmuřeně, ale tvář se mu rozjasnila, když ji spatřil.

„Diano!“ křikl a v první chvíli se k ní chtěl rozběhnout, ale v půlce kroku se zarazil a ustrnul na místě. Už to tu bylo zase. Už zase váhal, protože netušil, jak se k ní má vlastně teď chovat. Tohle ale patřilo k věcem, které jí vadily ze všeho nejvíc. Jeho pocit, že se k ní teď musí chovat jinak.

Jako by už nebyla tou dcerou, kterou ještě nedávno měl.

Jak se má k čertu vrátit do svého života, když pořád zakopává o náznaky, že ten život navždy skončil? Jak se má zase stát tou stejnou holkou, když jí každý dává najevo, že taková už není?

Zhluboka se nadechla a vydala se k němu. Rty měla pevně sevřené a mračila se. Zlobila se na něj i na sebe. Na všechny, kteří místo aby jí to usnadňovali, dělali to ještě těžší, než už to měla.

Nerozhodně se jí vydal naproti. „Všude jsem tě hledal,“ vydechl, když došel k ní. Dřív by prostě zařval a okamžitě chtěl vědět, kde se courala. Teď jen vyčkával.

Všichni se jí bojí.

„Chtěla jsem se projít,“ vysvětlila. „Šla jsem dál, než jsem původně měla v úmyslu. Mrzí mě, že jsi o mě měl strach.“

Sice to neřekl, ale tušila to. Obavy se mu odrážely ve tváři a ani se je nepokusil setřít.

„Neměla bys chodit do lesa sama,“ namítl, ale viděla, že by nejradši vzal ta slova zpět. Nechtěně připomněl něco, o čem se v téhle rodině nemluvilo.

„To, z čeho bych měla mít strach, už se stalo,“ sekla do živého. „Přestaň mě pořád hlídat. Myslíš, že udělám stejnou hloupost znovu?“

Sotva to dořekla, uvědomila si, že už tu hloupost vlastně udělala. Tam nahoře v lese, být to někdo jiný, mohla znovu zažít svou nejhorší noční můru. Nemá dost sil, aby se ubránila. A do dnešního dne v sobě neměla ani dost odhodlání to udělat.

Protože jí na tom, co by se mohlo stát, přestalo záležet.

Ale teď… Teď to odhodlání v sobě má. Už nikomu nedovolí, aby jí ublížil.

To, co nedokázali doktoři v sanatoriu ani její rodiče, dokázal ten kluk v lese. Otevřel jí oči. Bylo hloupé nechat osud, aby s ní tak mával. Aby se mu tak poddala.

Copak by se takhle dřív chovala?

Nemůže už být stejnou dívkou jako dřív, ale může se stát někým jiným. Někým, kdo neprohrává. Někým, kdo bojuje. A kdo v sobě ještě dokáže vzkřísit naději.

Usmála se. Jejího tátu to udivilo stejně jako lesk v jejích očích. V těch očích se rozprostírala prázdnota od té chvíle, co se před dvěma měsíci probudila v nemocnici a zjistila, že jí Luděk všechno vzal. Že jí nezůstalo vůbec nic – ani jméno. Protože holka, která tu zůstala, se stala někým, koho nikdo nepoznával.

„Už nikomu nedovolím, aby mi ublížil,“ ujistila ho. „Nemusíš se bát.“

Teprve v té chvíli z něj spadlo napětí, jež ho obestíralo od okamžiku, kdy ji přijel vyzvednout ze sanatoria.

Přistoupil k ní a objal ji kolem ramen. „Nina se tě už nemůže dočkat,“ oznámil a vedl ji směrem k osamělému domku poblíž stájí. „Slíbil jsem Zdeně, že přijdeme na večeři.“

Diana se do něj zavěsila, ale pak se udiveně zastavila. „A co máma?“

Cítila, jak ztuhl, ale vzápětí se zase pokusil uvolnit a tvářit se neutrálně.

„Vrátí se později.“

Nebo vůbec, pomyslela si. Máma se z jejich životů nenápadně vytrácela už poměrně dlouho – jen to předtím nějak neviděli. Teď už nemělo smysl si něco namlouvat. Necítila se na ranči šťastná a utíkala z toho místa, kdykoli se jí naskytla příležitost. Víc než jindy si Diana uvědomovala, jak ji tohle zjištění bolí.

„Proč si s ní nepromluvíš?“ zeptala se tiše.

Ale uzavřel se do sebe a ona pochopila, že tohle je zase tátova Achillova pata. Ještě nedozrál k tomu, aby na tohle citlivé místo někoho pustil. Zejména ji. Co se mezi rodiči seběhlo, netušil nikdo. Máma se prostě vracela čím dál později a Diana se obávala, že jednoho dne se nevrátí vůbec.

Copak si to táta neuvědomuje? Proč se nepokusí tomu zabránit?

Došli k domku, kde žila tátova sestra Zdena s Ninou. Dívkou, kterou tu před třinácti lety nechala její biologická máma, protože se o ni už nedokázala postarat. Celé ty roky nikdo netušil, kam zmizela – ani kdo to byl. Až nedávno její tajemství odhalil Alex. Ninin otec.

I Nina se musela poprat se svými démony. Musela si uvědomit, na čem v životě nejvíc záleží. Někdy to nejsou vzpomínky, které si leckdy uzpůsobíme tak, aby nám vyhovovaly. Jsou to většinou lidé, kteří s námi žijí.

Diana vešla do domu a nemohla se dočkat, až svou nejlepší kamarádku zase uvidí. Nina právě sbíhala ze schodů, rozcuchaná a uzardělá. Za ní pomalu scházel dolů i Michael.

„Nino!“

Vrhly se k sobě jako by se neviděly celá léta, a ne pouhé dva měsíce. Nina ji pevně sevřela a tiskla ji tak, jako by ji už nikdy nechtěla pustit.

„Stýskalo se mi,“ šeptala pořád dokola.

„Mně víc,“ polkla Diana. „A už mě pusť, ty blázne.“

Ale trvalo ještě pár okamžiků, než ji Nina poslechla. Smály se a plakaly a ani netušily, že to dělají. Dianin otec se vytratil do kuchyně za svou sestrou a Michael postával rozpačitě opodál a sledoval je.

Potom, když ji Nina pustila, skončila Diana v jeho drtivém objetí. „Kde ses tak dlouho toulala?“ houkl naoko nahněvaně. „Umíš si představit, jak byla nesnesitelná?“

Nina ho dloubla do žeber. „Jako kdo? Já?“

Michael pustil Dianu a schoval se za její záda, přičemž se přidržoval jejích ramen a uhýbal rozlícené Nině.

„Jasně, že ty. Kdo jiný?“

Smál se jejímu dotčenému výrazu. Nakonec se usmála i Nina. „No jo, asi má pravdu,“ připustila. „Chyběla jsi mi. Ani nevíš, jak moc.“

„Tuším to,“ mrkla na ni Diana. „Protože jsem to cítila stejně.“

Diana se vydala po schodech nahoru a Nina poskakovala vedle ní. Michael se za nimi díval, ale zůstal dole. Tušil, že jim chvíle o samotě přijde vhod. I když i jemu se po sestře stýskalo, věděl, že teď potřebuje něco jiného. Potřebuje Ninu. A to, co spolu sdílely od první chvíle, kdy se před třinácti lety seznámily. To neopakovatelné kouzlo přátelství, jež je k sobě navždy svázalo a které s léty ještě zesílilo.

Ty dvě za sebou zavřely dveře od pokoje. Nina si teprve pak uvědomila, že Michael zůstal dole. Zamířila k posteli a znejistěla. Postel vypadala přesně tak, jak by vypadat neměla. Deka se válela dílem na zemi, protože chvíli před tím, než Diana přišla, se na posteli s Michaelem z legrace pošťuchovali. Její tvář znachověla vzpomínkou na to, k čemu se zatím přiblížili pouze ve svých představách.

Michael se ještě neodvážil překonat neviditelné zábrany, které mezi nimi zůstaly z dob, kdy byli dětmi. Sem tam se k té hranici už přiblížil, ale nikdy za ni nešel. A ona cítila někdy zklamání a jindy úlevu, protože netušila, co má očekávat a zároveň se toho bála. Bála se, že se tím krokem mezi nimi všechno změní a že o něj svým způsobem přijde. Tak jako přišla o přítele, jímž kdysi byl. Teď sice byl víc než to, ale jí přesto občas chyběly chvíle, kdy se mezi nimi ještě nic nezměnilo.

Otočila se k Dianě. „Posaď se,“ vyzvala ji rozpačitě. „Kam chceš…“

Diana mrkla na postel a rázem věděla, co se Nině honí hlavou. Došla k posteli a pobaveně si prohlížela zmuchlané prostěradlo a rozházené polštáře.

„Nenajdu tu žádné mrtvé děti?“ zeptala se z legrace, protože tušila, že tak daleko to mezi jejím bratrem a Ninou ještě nedošlo. To by se jí Nina jistě svěřila. O tom nepochybovala.

Nina zrudla ještě víc. „Blázníš?“ ohradila se prudce. „Jen jsme trošku blbli…“

Diana se posadila a plácla do polštáře. „Někdy to úplně stačí,“ podotkla.

Nina se od ní odvrátila. Dnes odpoledne k tomu měli už blízko. Cítila to. Cítila Michaelovo vzrušení i to, že na maličkou chvíli zapomněl hlídat své ruce a vjel jí v nestřeženém okamžiku pod tričko. Ona ho však nezastavila.

Gabriela kdysi zastavila, ale jeho ne. Protože ho zastavit nechtěla. Přála si, aby dělal všechno to, o čem dosud jen četla nebo o tom slyšela od spolužaček a kamarádek. To, o čem tajně snila od té chvíle, kdy si uvědomila, co k němu cítí.

A čeho se zároveň i obávala. Nebylo jednoduché někoho milovat. Prala se v ní zodpovědnost s city a hlavou, občas tak prázdnou, že měla potíže najít tam rozum a nenechat to zajít tak daleko, aby toho nakonec oba litovali.

„Ani nevíš, jak je to pro mě těžké,“ přiznala a sedla si vedle Diany. „Chci to a zároveň z toho mám strach. Bojím se, že se všechno změní. I toho, že se nezmění nic. Že už to nikdy nepůjde vrátit zpátky. A že tím třeba všechno úplně zkazíme.“

Diana se stáhla o kousek víc do své ulity, kam utíkala před tvrdou realitou, jíž musela čelit. Tohle slyšet nechtěla. Ona přece víc než kdo jiný věděla, že nic se nedá vrátit zpátky.

„Ale chceš to?“ ujistila se po chvíli ticha, kdy sbírala síly, aby z jejího hlasu Nina neslyšela bolest, před kterou nikdy nemohla utéct dost daleko.

Nina se zachmuřila. „Ano i ne. Bojím se. A zároveň nedokážu myslet na nic jiného. Jsem praštěná, viď?“

Diana se usmála. Navzdory vší té bolesti, co ji opět dostihla, v sobě sebrala dost sil k úsměvu. Nepatřil k těm falešným, kterými obdarovávala lékaře v sanatoriu, ani k těm soucitným, s jakými se dívala na své rozpačité rodiče. Tenhle úsměv patřil k těm opravdovým. Zjistila, že usmívat se od srdce zatím dokáže jen v přítomnosti Niny.

„Ne, jen zamilovaná,“ prohlásila s pochopením. „Je docela normální cítit se jako blázen. Protože tak to má být.“

Jak to věděla, to neuměla vysvětlit. Protože ona nikdy doopravdy zamilovaná nebyla. Chodila s tolika kluky, že si už leckdy ani nevybavovala jejich tváře nebo jména, ale láska v těch vztazích chyběla. Tu jí nikdo neuměl dát.

Až Luděk…

Tehdy si myslela, že se doopravdy zamilovala. Zrovna do něj…

Nejspíš právě proto se s tím nedokáže vyrovnat. Proto to pořád bolí a ta rána v ní hnisá jako trn vražený přímo do srdce, který nikdo nemůže vytáhnout, protože kdyby to udělal, zabilo by ji to.

Cítila se hloupě, že mu věřila. Jemu chtěla dát to, co všem předtím tak krutě upírala. Svou lásku i své srdce, všechny svoje sny. Myslela si, že konečně našla toho, koho tak dlouho hledala. Jenže on se jí vysmál a všechny její sny rozdupal.

V jejím srdci zůstaly praskliny, které už nikdo nedokáže slepit. Netušila, co od života očekává, ale věděla, co nechce. Už nikdy se nechce do nikoho zamilovat.

Přesto měla radost z toho, že Nina zamilovaná je. A že to s ní tak mává. Člověk se musel usmívat, když ty dva viděl pohromadě.

„A ty?“ zeptala se Nina. „Jak ti je?“

„Bídně,“ přiznala Diana bez váhání. Nině mohla přiznat i to, co sobě přiznat odmítala.

„Jako bych se vracela někam, odkud jsem odešla před sto lety. Táta se snaží tak moc, až to bolí. A máma se rozhodla přede mnou utéct někam hodně daleko. Už nejsem její dokonalá holčička. Jsem někdo, koho nepoznává a koho se bojí.“

Nina pevně stiskla její dlaň ve své. „Tvoje máma se přede všemi uzavřela. S nikým se nebaví. Nejspíš obviňuje úplně všechny z toho, co se ti stalo…“

Diana se zachvěla. To ona šla tehdy v noci s Luďkem tajně do altánu. Ona je zodpovědná za to, co se pak stalo. Jen ona.

„Nemá právo se takhle chovat. Nemůžeš za to. Nikdo z vás.“

„Věděla jsem, že je to grázl, Di… A nezabránila jsem ti v tom, aby ses s ním scházela. Mohla jsem to udělat, ale neudělala jsem to. Protože jsem měla jiné starosti. Tvůj brácha mi pletl hlavu a já jsem nedokázala myslet na nic jiného než na něj…“

Nina si vzdychla a ten povzdech Dianě trhal srdce. Podívala se na ni.

„Takhle bychom se tu mohly dohadovat do rána,“ prohlásila pevně. „Nemůžeš za to ani ty, ani nikdo další. Pokud někdo, tak já. Měla jsem tě poslechnout. Teď už je pozdě nad tím přemýšlet. Protože se to nedá změnit.“ Odmlčela se a sklopila oči. Nina ji ustaraně pozorovala.

„Takže ty a Michael,“ změnila Diana nečekaně téma. „Asi jsem tušila, že si nakonec vybereš jeho.“

Nina se usmála. „Vidíš, a já to donedávna netušila. Myslela jsem si, že miluju Gabriela. Dokázal mi slušně zamotat hlavu. Někdy jsem ho skoro nenáviděla za to, že to udělal a všechno zkomplikoval. Ale teď jsem mu vděčná. Nikdy bych nepřišla na to, koho ve skutečnosti miluju. Koho miluju už celá léta…“

„Já myslím, že bys na to časem přišla i bez Gabriela,“ podotkla Diana. „Ale teď povídej, co Alex? Jak spolu vycházíte?“

Nina se zachmuřila. „Někdy to ujde, ale někdy… Někdy je to těžké, protože zapomíná, že otcem se nikdo nestává ze dne na den. Má dojem, že mi může do všeho mluvit. A to se mi nelíbí. To právo by měla mít Zdena, ale on ji kousek po kousku vytlačuje z mého života a nejspíš si to vůbec neuvědomuje.“

Oči jí zesmutněly. „Nechci o ni přijít. Nemůže mi přece vzít jedinou mámu, kterou jsem kdy měla.“

„Když mu to nedovolíš, tak se to nestane,“ ujistila ji Diana.

„Bojím se, že se mě odtud stejně pokusí odvézt,“ přiznala Nina tiše. „Sice slíbil, že to neudělá, ale… Až bude mít v ruce papír, že je opravdu můj táta, bojím se, že zapomene na všechny sliby, které mi dal. Které dal nám oběma.“

„Zbývají mu jen dva roky, aby to dokázal. Pak už se můžeš rozhodnout ty, jestli s ním chceš odjet, nebo ne,“ připomněla jí Diana.

„Doufá, že soud proběhne brzy. Má v ruce všechny triumfy, na rozdíl od nás…“

„Jestli tě má rád, tak to neudělá,“ namítla Diana, protože viděla, že Nina má skutečně strach. A ztrácí naději. Doufala v zázrak, ale ten se kamsi vytrácel pod tíhou vědomí, že Alex dosáhne svého. Dostane ji do své péče a pak už mu v cestě nebude stát vůbec nic.

Zespoda k nim dolehly hlasy a pak i kroky, které se blížily k pokoji. Michael ťukl zlehka na dveře a nakoukl dovnitř. „Večeře je na stole,“ oznámil a vešel dovnitř. Zůstal ale stát ve dveřích, opřený o rám, se založenýma rukama.

„Na co čekáš?“ divila se Nina.

„Na zázrak?“ opáčil s úsměvem.

„Ten už se stal,“ ujistila ho a usmívala se na něj stejně jako on na ni. „Zamiloval ses do mě. Myslíš, že zázraky se dějou na počkání?“

„Nemyslím,“ řekl. „Já to vím.“

Diana se zvedla z postele a vydala se k bratrovi. „Tady někomu změkl mozek,“ utrousila, když ho míjela.

Nina vybuchla smíchy.

Michael se zamračil. „Myslela tebe,“ upozornil smějící se Ninu.

„Ne, myslela tebe,“ opáčila Nina pobaveně.

Diana vyšla na chodbu a tam se na ně ohlédla. „Myslela jsem vás oba,“ ujistila je a vrtěla hlavou. „Bože, ušetři mě toho,“ dodala, než seběhla ze schodů.

Michael popadl Ninu do náruče, když se kolem něj snažila vyklouznout na chodbu, a přitáhl si ji k sobě. „Je mi jedno, co si myslí,“ zašeptal, a dřív, než si stihla uvědomit, co chce udělat, přitiskl své rty na její.

Chtěla namítnout, že na ně čekají s večeří. Že by je tu mohl načapat Alex nebo strýc. Nebo Zdena.

Ale nedostala se k tomu. Hlavu měla už zase prázdnou a v srdci radost z jeho blízkosti.

iana zatím vešla do kuchyně a přivítala se se Zdenou, která se jí jako jediná na nic nevyptávala a chovala se jako obvykle.

„Posaď se,“ vyzvala dívku. „A nandej si.“

Diana si sedla vedle otce. „Gabriel nepřijde?“

Dozvěděla se, že dnes měl službu ve stájích právě Gabriel – a ten nový. Ten, který zaujal její místo.

Na jeho jméno se nezeptala. Nechtěla ho znát. Pořád ji vědomí toho, že ji vyšachoval, bolelo. Však ona si cestu do stájí stejně najde. Nenechá se vyhodit ze svého života úplně. Alespoň nějakou část svého já se pokusí zachránit.

„Netuším,“ odpověděl jí táta. „Znáš ho. Nejspíš šel prohánět nějakou sukni dolů do Mlejna. Poslední dobou ho doma téměř nevídám.“

„Tati, nikdy jsi ho doma nevídal,“ upozornila ho. „Protože jsi tam nebyl ani ty.“

Co si pamatovala, trávil otec večery v kanceláři nebo v restauraci, případně jinde, jen ne doma. Možná proto jeho žena utíkala z domova čím dál častěji. Kdo by chtěl čekat v bytě na muže, který žil víc pro práci než pro rodinu?

Chvíli poté vtrhli dovnitř Nina s Michaelem a po nich přišel i Alex. Bylo zvláštní dívat se na něj teď jinýma očima. Když ho viděla naposledy, byl ještě tím, za koho ho všichni považovali: novým vedoucím stájí. Pak se téměř přes noc změnil v muže, který měl v plánu odtud Ninu odvézt a který o sobě tvrdil, že je její táta.

Diana se dívala kolem sebe a přemýšlela nad tím, proč nikoho neumí vidět stejně jako dřív. Proč má pocit, že sem vlastně vůbec nepatří. Dívala se na jídlo ve svém talíři a věděla, že nedokáže sníst ani jediné sousto. Že nemá smysl se o to ani snažit.

Zavřela oči. Musí přece jíst. Ale jak to má zvládnout, když to prostě nejde?

Odstrčila talíř, až zacinkal o sklenici, která stála uprostřed stolu. „Promiň, tati. Nemám hlad.“

Chtěl něco namítnout, ale vstala od stolu tak prudce, že na ni jen zíral s otevřenou pusou.

„Kam jdeš?“

Podívala se na Ninu, která na ní visela očima, a v nich Diana spatřila obavy.

„Domů,“ křečovitě se na všechny tváře u stolu usmála. „Kam bych asi tak šla? Jsem unavená…“

A pak prostě odešla.

Nikdo se ji nepokusil zastavit. Možná že ani nedýchali, dokud místnost neopustila. Ona se nadechla až před domem.

Tak, to by bylo. Opět dokázala, že je nevyrovnaná, sobecká mrcha. Zahlédla bolest, která prokmitla tátovým obličejem dřív, než ji stačil potlačit. Ublížila mu, a přitom to neměla v úmyslu. Ale najednou tam prostě nemohla zůstat. Musela pryč.

Scházela pomalu z kopce dolů a mířila k penzionu. V žádném z oken jejich bytu se nesvítilo. Zatím se ještě nesetmělo úplně, ale šero už zvolna dosedalo mezi kopce. Doma na ni nikdo nečeká. Gabriel nejspíš zapomněl, že se dnes měla vrátit, a máma…

Máma raději utekla pryč, aby se na ni nemusela dívat. Diana přestala být tou vysněnou holčičkou, na jakou jsou rodiče pyšní. Stala se někým, o kom se příliš nemluví. Stínem té tehdejší holky. Bolestí, která nikdy nepřebolí.

Ačkoli ji vědomí toho, že se jí máma vyhýbá, rvalo duši na kusy, rozhodla se nedat to najevo. Prošla recepcí s kamenným výrazem a neuhnula očima, když recepční, která právě s někým telefonovala, vyjeveně umlkla uprostřed slova. Na tohle si prostě musí zvyknout.

Na palčivé pohledy těch, kteří se domnívají, že ví všechno. A přitom vlastně nikdo neví nic.

Musela se usmát, i když jí ten úsměv zkřivil tvář. Vždyť ani ona sama neví víc, než vyplynulo z výslechů Luďka a z lékařského vyšetření.

Pocit studu jí oslabil vůli nenechat se zlomit. Cítila se pokořeně, rozbitě a zrazeně. Ta zrada bolela asi úplně nejvíc ze všeho. Protože to nečekala. Nikdy, v žádném ze zlých snů, by nemohla předpokládat, že se jí přihodí něco, o čem do té doby pouze slyšela – a čemu odmítla věřit, jako tolik jiných. Protože takové věci se stávají ostatním, nikdy ne vám.

Prošla kolem překvapené recepční, která se vzpamatovala alespoň natolik, aby pokračovala v telefonním rozhovoru, a zamířila do svého pokoje. Nic ji tam nečeká, ale to věděla. Ačkoli dřív neuměla trávit čas sama, po dvou měsících izolace v sanatoriu jí naopak dělalo potíže zůstat v něčí blízkosti. Samota jí vyhovovala. Nemusela nic předstírat. Nemusela skrývat, co cítí, čeho se bojí a čím pohrdá.

A upřímně řečeno, hodně se jí ulevilo. Námaha ze skrývání se za svou vlastní tváří ji vyčerpávala. Uléhala s vědomím, že to nejtěžší má teprve před sebou. Vydržet a nevzdat to. Nenechat Luďka vyhrát. Protože pokud to nezvládne, Luděk dostane přesně to, co chtěl. A to nesmí připustit.

stala brzy, sotva se rozednívalo. Tahle noc patřila k těm horším. Někdy už se jí podařilo usnout alespoň na pár hodin, ale jindy… Jindy zírala celou noc do stropu a marně si přála, aby se jí zmocnil spánek. Aby konečně zapomněla…

Samozřejmě, že po každém probuzení se její staré rány znovu otevřely, ale tomu nemohla zabránit. Cítila vždycky vděčnost i za pár hodin, kdy její mozek vytěsnil vzpomínky a dovolil jí zapomenout. Spánek jí dával přesně to, po čem prahla. Uvolnění. Pocit, že je všechno zase v pořádku.

Když se probudila tentokrát, chvíli přemýšlela, kde je. Pak si vzpomněla.

Posadila se na posteli a uvažovala, co podnikne. Zůstat v pokoji nechtěla. Všechno tam na ni padalo. Její dřívější život na ni zaútočil nemilosrdně a s krutým výsměchem jí házel do tváře všechno, o co přišla.

Dívala se na fotky, které měla snad všude. Na poličkách, na okenním parapetu, v knihovně, na zdech. Na některých byla Nina s Michaelem, na některých rodiče, a na jedné se k sobě tiskli všichni: starý pán, táta s mámou, kluci, Zdena s Ninou, a ona uprostřed všech, šťastná a usmívající se…

Ty fotky zachycovaly to, co už mít nebude. Chtěla se jich zbavit, ale nakonec to neudělala. Jen ať si to připomíná, den co den… Ať ví, o co přišla. Ať se z toho poučí.

Přistoupila k oknu a odhrnula závěsy, které večer zatáhla. Ranč ještě vyspával. Takhle brzy vstával snad jedině Alex, který chodil kontrolovat koně ještě předtím, než přicházeli ostatní.

Zavadila pohledem o svůj psací stůl a spatřila mobil, který jí tam musel položit táta – ještě předtím, než se ji včera vydal hledat. Protože svůj mobil neviděla od té doby, co ji v nemocnici naložili do sanitky, která ji převážela do sanatoria. Nejdřív se zaradovala, protože byly doby, kdy bez přístroje neudělala ani krok. Ale po počáteční radosti jí došlo, že ty doby už minuly.

Nezajímalo ji, co se děje za okny. Co se děje kdekoli jinde než uvnitř ní.

Přesto mobil vzala váhavě do ruky. Pak ho ale zase odložila. Odtáhla židli a posadila se na ni. Zírala na počítač. Jindy by už brouzdala na fb a hltala všechny novinky, které tam její přátelé sdíleli. Teď se toho bála.

Co se dozví, když se přihlásí na svůj účet? Budou tam nemilosrdné komentáře k tomu, co se jí stalo? Najde tam odsouzení, výsměch, pohrdání? Kolik kamarádů a spolužáků si ji odstranilo z přátel, protože už s ní nechtějí mít nic společného?

Ale jednou se tomu musí postavit. Proč tedy ne hned?

Zatvrdila se proti bolesti a zapnula přístroj. Chvíli trvalo, než se proklikala na svůj účet. Rozhodla se, že si zatím přečte pouze soukromé zprávy. Ale překvapeně zjistila, že skoro žádné nemá.

Ti, co věděli, neměli důvod jí psát. Nejspíš se rozkřiklo, že bude zcela mimo dosah sociálních sítí. Odtržená od reality jako by přestala existovat. Blikala tam pouze jediná zpráva. Zvědavě ji otevřela.

Magda…

Magda přece také věděla, že Diana nemá přístup ke svému účtu na fb. Přesto jí psala. Zpráva byla ze včerejšího večera. Tak proto. Magda věděla, že už se vrátila. Nejspíš od Niny.

Přečetla si vzkaz a pousmála se. Magda se nikdy nezmění. Zajímalo ji všechno, i to, na co by se nikdo jiný nezeptal. To je prostě celá ona. Nemohla se na ni ani zlobit, protože věděla, že to Magda nemyslí zle.

Ačkoli zpočátku neměla v úmyslu vůbec nikomu odepisovat, rozhodla se, že Magdě napíše. Měla radost, že se jí kamarádka ozvala. Což ji docela překvapilo, protože dřív jí Magda dost často lezla na nervy tím, jak byla neodbytná a dotěrná.

Když dopsala zprávu pro Magdu, chtěla se odhlásit, protože ji nezajímaly příspěvky na její zdi ani komentáře k tomu, co se stalo. Nechtěla nic vědět. V té chvíli jí přišla další zpráva. Z profilu kohosi, kdo nepatřil k jejím přátelům.

„Ahoj.“

Zírala na kratičkou zprávu jako uhranutá. Ten na druhé straně sítě určitě viděl, že je online a také to, že si jeho zprávu přečetla. Ale kdo to je?

Po chvilce váhání odepsala stejně stroze. „Ahoj. Kdo jsi?“

Pak si našla profil dotyčného, ale nedalo se z něj vůbec nic zjistit. Žádné fotky k zobrazení, žádné podrobnosti o soukromí. Žádná aktivita na fb. Ten profil někdo založil nejspíš teď někdy. Nemohla se ani dopídit, jestli se jedná o holku nebo o kluka.

„Mohl bych dostat tvé telefonní číslo?“

Neodpověděl. Ale už alespoň věděla, že je to kluk.

„Kdo jsi?“ naléhala a ani ona mu neodpověděla.

„Někdo, kdo tě chce poznat…“

Dřív by ji to potěšilo, ale teď… Teď se všechno změnilo.

Překotně se odhlásila ze svého účtu a vypnula počítač. Ještě pár minut seděla na židli jako hromádka neštěstí. Udělal přece jen to, na co dřív byla zvyklá. Projevil zájem. Jenže místo toho, aby jí to udělalo radost, aby jí to polichotilo, vyděsilo ji to.

On to ještě neví, ale ta holka, kterou by chtěl poznat, už neexistuje. Místo ní je tu jen ustrašený uzlíček bolesti.

Vstala a málem překotila židli. Pak vyšla z pokoje, minula recepci, kde teď po ránu ještě nikdo nebyl, a vyrazila do kopce směrem ke stájím. Sice ji odtamtud vystrnadili, ale nemůžou jí zakázat tam chodit.

Vklouzla dovnitř a obklopilo ji ticho. Chvíli ho vstřebávala. To blahodárné, chápající ticho. Pořád měla na sobě stejné věci, v nichž včera přijela domů. Když se večer vysprchovala a oblékla si čisté spodní prádlo, hodila na sebe znovu to, co měla po ruce. Nezajímalo ji, že dřív by na sebe dvakrát stejnou věc neoblékla. Teď nad tím, co si obleče, vůbec neuvažovala.

Měla na sobě tepláky a obyčejné černé tričko s krátkým rukávem a cudným výstřihem. Byly doby, kdy nosila převážně šaty, sukně a vypasované džíny. Trička s hlubokými výstřihy vyzývavě odhalujícími její přitažlivé křivky. Přitažlivost však z jejího zjevu zmizela stejně jako vyzývavé oblečení z jejího šatníku.

Už neměla sexy křivky. Ty se jaksi vytratily a nahradila je vyhublá, shrbená postava a nenalíčený obličej s neupravenými vlasy. Ty si ráno pouze sepnula do ohonu, aniž by se starala, jak vypadá. Zrcadlo míjela bez toho, že by do něj vůbec pohlédla. Vzhled patřil k věcem, které ji naprosto přestaly zajímat.

Došla ke své klisničce a zabořila obličej do její hřívy. Málokdy plakala, ale teď jí pár horkých slz přece jen z očí vyklouzlo. Klisna spokojeně zafrkala a snažila se do ní žďuchnout hlavou, dožadovala se pozornosti a pamlsků, které jí Diana nikdy neopomněla přinést. Tentokrát však měla dívka ruce prázdné.

Chvíli tam jen tak stála a tiskla se ke koni. Je zase doma. Je tady. Na ničem jiném nezáleží. Nějak se s tím vším popere. Neví sice jak, ale dokáže to. Musí…

Všimla si, že kotec potřebuje vykydat. Chopila se tedy vidlí a kolečka a dala se do práce. Než zaslechla první kroky blížící se ke stáji, měla téměř hotovo. Zrovna vzala do ruky kolečko a ztěžka ho zdvihla, aby mohla vyjet na dvůr, kde hnůj vyklopí a někdo další ho nahází na valník. Vrata se otevřela a dovnitř vklouzl nedočkavý sluneční paprsek. Zastínil tvář toho, kdo vešel, ale předpokládala, že je to Alex.

Znejistěla a položila kolečko zpátky na zem. Ten, kdo vešel dovnitř, si ji zvědavě prohlížel.

„Co tady děláš?“

Stejná otázka, stejné oči, které si ji zpytavě prohlížely. Užasle na něj zírala.

„Co ty tady děláš?“ opáčila a připadalo jí to jako déja vu. Byl to ten kluk z lesa. Nerozuměla tomu.

Došel k ní a shlížel na ni z výšky bezmála dvou metrů. Vlasy měl sčesané vzorně ke straně a uhlazené k hlavě. Pracovní košili s krátkým rukávem mírně rozhalenou, protože už teď venku panovalo vedro. Rozdrbané džíny, podobné jako měl na sobě i včera, měl pod koleny ustřižené.

„Já tady pracuju,“ odpověděl, jako by na tom neviděl nic divného. Rozhlédla se kolem sebe, nechtěla tomu věřit. Tohle je ten, kdo ji má nahradit? Tenhle mamut s odsuzujícíma, nepřátelskýma očima?

„Tak to jsme dva,“ ujistila ho chladně.

Prohlížel si ji a zvědavě utkvěl očima na její tváři. „Špatné sny?“

Temné kruhy pod očima, které nikdy nemizely, by nedokázala skrýt ani nejlepším make upem, i kdyby se o to snad pokoušela. Což nedělala.

„Ne,“ odsekla. „A víš proč? Protože nespím.“

Došel tak blízko k ní, že o krok couvla. „Proč ne?“

„Kdo nespí, tomu se nic nezdá,“ vyhrkla dřív, než si to stihla promyslet. Vězel právě v tom zakopaný pes? Vyhýbala se svým nočním můrám tím, že se podvědomě bránila spánku?

„Noční můru můžeš prožívat, i když nespíš,“ ujistil ji, jako by přesně věděl, na co myslela. „Co děláš tady?“

Zřejmě se jen tak nevzdává. „Už jsem ti to řekla. Pracuju.“

„Tvou práci jsem dostal na starost já. Tvůj táta ti to ještě neřekl?“

Bolest, která se jí odrazila v očích, ho zasáhla víc, než očekával.

„No a?“ odsekla. „Můžu si dělat, co chci. Vždycky jsem to dělala.“

Rty mu zkřivil trpký úsměšek. „Jo, a oba víme, jak to dopadlo.“

Bylo to kruté, ale nelitoval svých slov. Ustoupila před ním v domnění, že se vyhne další dávce bolesti, kterou za ní vyslal.

„Nevíš o mně vůbec nic,“ prskla.

Nějak překlenul i tu maličkou vzdálenost, která je ještě dělila. Rukou jí nadzvedl bradu, aby se mu musela podívat do očí. „Vím o tobě dost,“ pronesl tiše. „Víc, než tušíš. A to, co vím, se mi moc nelíbí…“

„Proč mi to říkáš?“

Pořád se jí díval nepohnutě do očí. Nedokázala mu ten pohled oplácet, ale nedokázala ani uhnout očima, polapená a uvězněná sílou toho pohledu, jako by ji na místě přikoval jen pouhou svou vůlí.

„Aby ses konečně probrala,“ objasnil jí drsně. „Nejsi jediná, komu se zhroutil svět. Víš, kolik takových lidí existuje? Denně se na světě dějí hrůzy daleko horší než to, co se stalo tobě.“

Nenávistně se na něj dívala. Nic nechápal. Nikdo nemohl pochopit, jak se cítí.

„Jdi do háje! Co je ti po tom? Proč se o mě vůbec staráš? Nech mě na pokoji a starej se raději o to, aby sis plnil své povinnosti…“

Couvla před ním a vydala se k vratům stáje, ale dostihl ji a zatarasil jí východ svým tělem. „Kampak? Zase chceš utéct? Přede mnou nebo spíš před tím, co jsem řekl? Pravda vždycky bolí…“

Praštila ho do hrudi, vložila do toho úderu veškerou sílu, ale obávala se, že ránu skoro necítil. Jen se trpce pousmál.

„Jdi mi z cesty!“ křikla rozzlobeně. „Nenávidím tě!“

„To jsem si všiml,“ poznamenal a na rty mu vklouzl opět úsměv. Tentokrát ale opravdový, plný tichého pobavení. Založil si ruce na hrudi a díval se na ni, jak se mlčky vzteká.

„Jak mi v tom chceš zabránit?“ zeptal se s mírnou zvědavostí. „Nedokážeš ani odejít z téhle stodoly, protože nemáš dost síly, abys mě odstrčila…“

Vrhla se na něj s úmyslem vrazit mu facku, ale zachytil její dlaň dřív, než dopadla na jeho tvář. „Ale, ale?“ zvedl obočí v předstíraném rozhořčení… „Co to mělo znamenat?“

Vztekala se, cukala sebou a snažila se ho kopnout, ale uhýbal před jejími kopanci a celou dobu se usmíval.

„Snaha se ti upřít nedá,“ poznamenal ve chvíli, kdy ji pevně sevřel v medvědím objetí a přitiskl ji na zeď vedle vrat. „Co uděláš teď?“

Stiskla rty pevně k sobě. „Nesnáším tě.“

„S tím dokážu žít,“ ujistil ji vesele. „Jak se chceš ubránit někomu, kdo ti bude chtít ublížit, když nemáš dost síly ani na to, abys bezpečně došla domů z vlastních stájí?“

„Jsi mizera,“ sykla a zalétla očima ke koňskému stání.

„To už vím dlouho,“ souhlasil. „Ale i mizera tě může něco naučit. Stačí jen chtít.“

Vzhlédla k němu s nově probuzeným zájmem. „Proč bys to dělal?“

Teprve teď ji pustil a odstoupil od ní. Tvář mu zastřel mrak, za který schoval všechno, co v tu chvíli cítil. „Protože jsem znal holku, které někdo ublížil stejným způsobem. Ale nenašla nikoho, kdo by jí pomohl. Nechci, abys dopadla stejně…“

Se sevřenou hrudí ze sebe vytlačila otázku. „Co se s ní stalo?“

„Je mrtvá.“

Jeho hlas ji zastudil, až se musela obejmout vlastníma rukama. „Zabila se?“

Zavrtěl mlčky hlavou. „Ne. Prostě jen umřela.“

Teď se odmlčela ona. Už se na něj nedívala. Proč té holce někdo nepomohl? Proč ji v tom nechali samotnou? Proč ji v tom nechali utopit?

Znovu jí nadzvedl bradu svými horkými prsty. „Nechtěl bych, abys dopadla stejně,“ opakoval. „Ale když se na tebe dívám, tak už na tom slušně pracuješ. Viděla ses někdy v poslední době v zrcadle?“

Nemusela mu odpovídat.

„Vzal jsi tu práci kvůli mně?“

Musela se zeptat. Prostě musela. Pořád jí na tom něco nesedělo. Nikdy ho neviděla, nikdy o něm neslyšela. Byl určitě starší než ona, možná starší než její bratři. Proč by se o ni zajímal? O holku, kterou nikdy předtím neviděl?

„Nejspíš jo. Slyšel jsem, co se stalo, a chtěl jsem se dozvědět víc. Chtěl jsem poznat holku, co prožila něco podobného jako Tamara. Chtěl jsem vidět, jak se s tím vyrovnáváš. A to, co jsem zjistil, mě utvrdilo v tom, že potřebuješ pomoc…“

Pořád se na něj jen mlčky dívala. „Tamaře jsem pomoci nedokázal. Možná to chci napravit tím, že pomůžu tobě,“ dodal nakonec, když už to mlčení nemohl snést.

„Já se přece snažím,“ namítla. „Snažím se celou dobu. Nemůžu to vzdát, už kvůli němu.“

„Kvůli tomu grázlovi, co ti zničil život?“

Kývla.

Usmál se. „To je docela dobrý začátek. Ale abys to dotáhla do konce, musíš se umět bránit. A k tomu potřebuješ sílu.“

Podíval se na její vyhublé tělo. „A té tedy moc nemáš.“

S povzdechem se odvrátila od jeho tváře. „Tak mi řekni, jak to mám udělat, když to prostě nejde? Myslíš, že chci, abych takhle vypadala?“

Pořád si ji prohlížel. „Myslím, že je ti jedno, jak vypadáš. V tom to je.“

Zachvěla se, protože viděl všechno, co před ostatními skrývala. Proč to neuměla skrýt i před ním? Proč musel tak hrubě říkat to, o čem ostatní taktně mlčeli?

„Nedokážu nic sníst. A to, co sním, zase vyzvracím. Nedokážu usnout. Tak mi řekni, co mám podle tebe dělat? Protože já jsem to zkoušela. Opravdu jsem se snažila. Ale prostě to nejde.“

„Musíš začít chtít. Opravdu chtít. Zkus pro změnu nic nepředstírat…“

Znovu se zachvěla. Děsil ji. Vůbec netušila, jak se jí mohl za tak krátkou chvíli dostat tak hluboko pod kůži. Vždyť ani netušila, jak se jmenuje…

„Nevím, jestli chci…“

Dívala se na něj a přemýšlela o tom, co jí řekl. Měl svým způsobem pravdu. Nikdy nezvítězí, když nebude opravdu chtít. Ona se sice snažila, ale zas tak moc té snaze nedávala. Vždycky znovu podlehla své slabosti, schoulila se do sebe a nechala se vláčet osudem. Nebránila se mu. Ne doopravdy…

„Tak až to budeš vědět, tak přijď. Víš, kde mě najdeš. Tam u nás trénuju sebeobranu. Ale abys to zvládla, musíš přibrat. Takhle tě jednou ranou pošle k zemi i malé dítě.“

To ji zaujalo. „Tam u vás?“

V očích mu kmitlo uspokojení. Přece jen v ní dokázal vzbudit zvědavost. „Bydlím za kopcem. V Adamově.“

„Nikdy jsem tě tu neviděla,“ nadhodila. „Do Adamova jsme často jezdili na koních. Isabely bych si určitě všimla.“

Zasmál se. „Psa by sis všimla, ale mě ne. To chápu.“

Zčervenala. Měl pravdu. Dřív by si ho opravdu sotva všimla. „Jsi o dost starší.“

To ho pobavilo ještě víc. „To všechno vysvětluje.“

„Nevysvětluje to vůbec nic,“ odbyla ho naštvaně. „Jen tě prostě neznám.“

Slitoval se nad ní. „Ani nemůžeš. Nežiju tam dlouho. Naši se rozvedli, a tak jsme se museli s mámou odstěhovat. Zdědila tady chalupu po babičce, tak jsme ji po troškách opravili, aby se tam dalo žít, a od března tu bydlíme.“

Přemýšlela nad tím, co jí řekl. „Kolik je ti let?“

Chvíli mlčel. „Devatenáct. Letos jsem odmaturoval. Ale odmalička si přivydělávám a pomáhám mámě. Táta se doma moc nezdržoval, a když už… No, nebylo o co stát.“

„Chápu.“

Ale nechápala vůbec nic. Odmalička? Ona sice také pomáhala sotva se dokázala udržet na nohou, ale to bylo něco jiného. Na ranči to zkrátka jinak nechodilo. A všichni to svým způsobem dělali rádi. I když někdy remcali.

Vrátila se k tomu, co ji zajímalo nejvíc. „Trénuješ sebeobranu?“

Přikývl. „Nevedu kurz ve velkém. Kdo má zájem, ten přijde. Každého učím zvlášť. Je to tak lepší. Víc se naučíš, protože nikomu nic neodpustím.“

„To jsem si všimla,“ podotkla zachmuřeně. „Neznáš slitování.“

Pronikavě se na ni podíval. „Ty bys snad chtěla, abych tě litoval? Jako všichni ostatní?“

„Ne, to ne,“ připustila poraženě. „Jen to prostě…“

„Bolí?“ dořekl za ni.

Nemusela odpovídat. V jeho očích zahlédla podivnou melancholii. „Já vím, že to moc bolí,“ ujistil ji. „Ale když se chceš uzdravit, musí to bolet. Když to nevyhnisá ven, zůstane to v tobě a bude to tam bolet dál. Jen to nebude vidět. Ale dřív nebo později tě to rozežere zaživa. Chápeš?“

Neodpověděla mu a místo toho přešla k boxu, kde čekala její klisna. „Dám ti vědět ohledně té sebeobrany,“ utrousila a dívala se na koně. „Teď bych se ale chtěla projet.“

„Jak chceš,“ pronesl. „Ale řekni to Alexovi. Chce mít přehled o pohybu všech koní.“

Dotyčný právě vstupoval do stáje. Udiveně se zastavil a prohlížel si ty dva. „Je tu po ránu nějak plno,“ konstatoval. „Přišla ses přivítat s Lady?“

„Chtěla bych se na ní projet,“ objasnila mu a přitiskla se ke koňskému krku. „Můžu?“

Snad poprvé se na to ptala. Dřív prostě věci lidem ve svém okolí oznamovala. Ale všechno se změnilo. Už sem nepatří. Už o tom nerozhoduje.

Odmlčel se a ona pochopila, že se mu její nápad nelíbí. Nahrbila se v očekávání další rány, která na ni dopadne.

„Je ohledně toho nějaký problém? Už se nesmím ke koním přiblížit, když za mě máte náhradu?“

Mrskla rozzlobenýma a ublíženýma očima po cizinci ve stáji, který se tu choval, jako by sem patřil odjakživa. A ona, která sem doopravdy patřila, se tu náhle cítila nepatřičně.

„Ne, to ne,“ vysoukal ze sebe opatrně Alex. „Projet se samozřejmě můžeš. Jen ne sama.“

Udiveně couvla a chytila se koňské hřívy. „Proč? Kvůli tomu, co se stalo?“

Neobratně se pokusil zalhat. „To netuším. Ale tvůj táta…“

Už se na nic nemusela ptát. „Týká se to jen mě?“

V očích se mu mihla nejistota. „Dokážu se o sebe postarat,“ prskla vztekle, aniž mu dala šanci odpovědět. „Chci se prostě jen projet.“

„V tom ti nikdo nebrání,“ snažil se situaci zachránit Alex. „Ale já tě prostě samotnou ven nepustím.“

Pak mu svitla naděje, jak to vyřešit. Podíval se na nového brigádníka. „Pojedeš s ní. Osedlej si Berta.“

Diana očima zavadila o toho kluka. Na pár okamžiků ztuhl, ale pak se vydal k boxu, kde byl ustájený Bert.

„Nechci, aby jel se mnou,“ namítla pokořeně Diana. Proč mají všichni pocit, že ji musí hlídat? Že se o sebe sama nepostará?

„Když nepojede on, tak nepojedeš ani ty,“ objasnil jí Alex. „Protože já s tebou jet nemůžu a Michael s Ninou mají na dnešek sjednané nějaké jízdy, ze kterých se nemůžou uvolnit.“ Zamyšleně se na ni díval. „A Gabriel má volno.“

Pochopila, že prohrála. Chvíli uvažovala, že to prostě vzdá a odejde. Ale už tak dlouho neseděla na koňském hřbetu… Už tak dlouho necítila vítr ve vlasech a jeho studený dech na svých tvářích.

„Tak dobře,“ vzdychla si. „S tátou si promluvím.“

Začala si osedlávat klisnu a z oka jí vyklouzla osamělá slza, kterou vztekle setřela hranou dlaně. Kam se poděla její svoboda? Její touha nikomu nepodléhat? Musí tátovi dokázat, že je schopná se o sebe postarat. Musí ho přesvědčit, že není nutné ji neustále hlídat. Vždyť ji tím jen dusí.

Když vyvedli koně ze stájí a nasedli, nedívala se na něj. Věděla, že ani on není rád, že mu ji hodili na krk. Neměl na vybranou. Jakou práci mu přidělí, tu udělá. A teď měl hlídat ji.

Pobídla klisnu k běhu sotva zmizeli z dohledu ranče. Oddala se čisté radosti z jízdy, nemyslela v tu chvíli vůbec na nic.

Proto ji překvapilo, že když konečně přitáhla klisně otěže, aby zpomalila, a začala zase vnímat krajinu kolem sebe, když zjistila, jak daleko od ranče se nacházejí. Klisna byla zpěněná, ale radostně odfrkující.

„Chyběla jsem ti?“ zabroukala Diana, když se nahnula, aby ji popleskala po krku.

Ohlédla se za sebe a zjistila, že ten cizí kluk se drží pořád v její blízkosti. „Jsi dobrej,“ poznamenala. Překvapilo ji to.

„Ty jsi lepší,“ usmál se. „Měl jsem co dělat, abych ti stačil.“

Potěšilo ji to. Sklouzla z koně a nechala ho, ať si odpočine a pase se. Napodobil ji a sedl si do trávy vedle ní. Opřel se o lokty a utrhl stéblo trávy, které žmoulal v ruce. Mlčel a ona také.

„Možná bys mi mohl konečně říct, jak se jmenuješ,“ vyzvala ho po chvíli tiše. „Je divné volat na tebe: Hej, ty…“

Rty mu zacukaly potlačovaným smíchem. „Neptala ses,“ připomněl jí.

„Nezajímalo mě to,“ odpověděla.

„Teď už tě to zajímá?“

„Mám ti snad říkat cizinče?“ opáčila mrzutě. „Myslela jsem, že už se neuvidíme,“ dodala na vysvětlenou.

„Máš v plánu vídat mě často?“ vyzvídal neomaleně.

„V plánu jsem to neměla vůbec. Ale těžko se tomu vyhnu, když u nás pracuješ,“ objasnila mu s mírnou ironií.

„Navíc se mnou začneš trénovat,“ doplnil jen tak mimochodem. Když udiveně zvedla oči, usmál se. „Poznám, když se někdo k něčemu rozhodne. A ty ses rozhodla. Jen jsi mi to zatím neřekla.“

„Někdy mě příšerně štveš,“ utrousila.

Zašimral ji stéblem na tváři. „To vůbec není na škodu.“

„Hmm…“

Obrátila se k němu tváří. „Tak jak se jmenuješ?“

Pokrčil ramenem. „Docela obyčejně. Libor.“

Napřáhla k němu dlaň. Udiveně ji uchopil do své ruky a vzhlédl k ní. „Já jsem Diana, Libore,“ pronesla pevně. Pochopil. Nezačali zrovna hezky, ale můžou to napravit.

„Můžeš ke mně chodit vždycky, když skončím ve stájích,“ řekl o něco později. „Vyzvednu si tě a půjdeme spolu. Zpátky s tebou budu posílat Isabelu. S ní ti žádné nebezpečí nehrozí.“

Ani se nepokoušela něco namítat. Nějak nestíhala vlastní život. „Dobře.“

„Takže kdy začneme? Hned?“

„Teď?“ zeptala se vyplašeně.

Zavrtěl hlavou. „Ne, dnes večer.“

„Proč dnes?“

Posadil se a naklonil se blíž k ní. „A proč ne? Nač to odkládat? Aby sis to mohla rozmyslet?“

„Fakt mě štveš,“ zopakovala, ale když se na ni nepřestával dívat, odvrátila se. „Dobře, tak večer.“

Zpáteční cesta uběhla rychleji, než by si pomyslela. A to Lady nechala jet volněji, nehnala ji tryskem jako předtím. Se smutkem ve tváři koně odstrojila a vytřela dosucha. Ninu ve stájích nezahlédla. Zřejmě se někde cestou minuly. Alex na dvoře házel hnůj na valník. Všechny boxy už byly vyčištěné. Buď to udělal on, nebo Michael.

Libor šel Alexe vystřídat a ona zamířila domů.

Slunce nad obzorem palčivě žhnulo. Ale pořád nebylo dost teplo na to, aby se dokázala zahřát. Posledních pár týdnů cítila neutuchající pocit chladu.

Vysprchovala se a převlékla. Pak se zastavila před zrcadlem. Nebyl na ni hezký pohled. Vzala hřeben a začala si rozčesávat vlasy. V sanatoriu přemýšlela o tom, že by si je ustřihla, tak jako přišla o život, který vedla kdysi. Už držela v ruce nůžky a v druhé dlouhý pramen vlasů, ale pak v sobě nenašla odvahu, aby svůj úmysl dokončila.

Teď si vlasy pomalu rozčesávala a pak je odhodila na záda. Chvíli na sebe zírala. Tohle teď všichni vidí? Tuhle cizinku?

Neusmívala se. A když už svoje rty přemluvila k tomu, aby se zkřivily do trpkého úsměvu, její oči ten úsměv popíraly. Zrazovaly všechnu snahu, kterou vyvíjela, aby okolí uvěřilo, že zapomněla…

Sáhla po gumičce a vlasy stáhla do ohonu na temeni hlavy. Po probdělé noci měla kruhy pod očima výraznější než obvykle a tvář zkřivenou bolestí z prohry. Je doma sotva den a zatím naráží pouze na zavřené dveře.

Kdy už se před ní některé z nich alespoň maličko pootevřou?

Sedla si za stůl a nepřátelsky pozorovala počítač. Má to zkusit? Má znovu pokoušet osud? Co se vlastně může stát než to, co už se stalo?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noc, kdy padaly hvězdy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.