Přeložila Klára Dvořáková Winklerová

MIN KAMP. FJERDE BOK

Copyright c 2010, Karl Ove Knausgård & Forlaget Oktober as, Oslo

All rights reserved

Translation c Klára Dvořáková Winklerová, 2018

This translation has been published with the financial support of NORLA.

Překlad vychází s finanční podporou agentury NORLA.

ISBN 978-80-207-1868-6

DÍL PÁTÝ

PŘÍLETOVOU HALOU POMALU PŘIJÍŽDĚLY na pohyblivém pásu mé dva kufry. Byly staré, z konce šedesátých let, objevil jsem je před stěhováním mezi máminými věcmi ve stodole, jen den před příjezdem kamionu, a okamžitě jsem je zabavil, hodily se ke mně a ke stylu, který jsem vyznával a který tak úplně nezapadal do současnosti ani do středního proudu.

Uhasil jsem cigaretu v popelníku u zdi, zvedl kufry z pásu a vynesl je na prostranství před halou.

Bylo za pět minut sedm.

Zapálil jsem si další cigaretu. Neměl jsem naspěch, neexistovalo nic, co bych měl stihnout, nikdo, s kým bych se měl setkat.

Obloha byla zatažená, viditelnost však přesto ostrá a jasná. Z krajiny jako by vyzařovalo cosi vysokohorského, ačkoliv letiště, před nímž jsem stál, leželo jen nemnoho metrů nad hladinou moře. Nedaleko rostlo pár nízkýchpokroucenýchstromů. Výhled uzavíraly bílé, zasněžené vrcholky hor.

Přímo přede mnou se rychle plnil letištní autobus. Mám jím jet?

Peníze, které mi táta tak neochotně půjčil na cestu, mi měly vystačit na celý měsíc, dokud nedostanu první výplatu. Na druhou stranu jsem netušil, kde se nachází hostel, a motat se s dvěma kufry a batohem po neznámém městě by nebyl právě příjemný start do mého nového života.

Ne, pojedu taxíkem.

Kromě krátké vycházky do nedalekého bistra, kde jsem si dal dva párky s bramborovou kaší na tácku, jsem celý večer strávil v hostelu na pokoji, ležel jsem v posteli s peřinou za zády, poslouchal ve walkmanu muziku a přitom psal dopisy Hilde, Eirikovi a Larsovi. Taky jsem načal jeden pro Line, s níž jsem to léto chodil, ale po první stránce jsem ho odložil, svlékl se a zhasl, aniž se to nějak projevilo, letní noc byla světlá, oranžový závěs v pokoji zářil jako oko.

Obvykle jsem usínal snadno za jakýchkoliv podmínek, ovšem tuto noc jsem probděl. Za pouhé čtyři dny jsem měl nastoupit do práce. Za pouhé čtyři dny jsem měl vkročit do třídy ve škole v nevelké vesnici na severonorském pobřeží, v místě, kde jsem nikdy předtím nebyl, nic o něm nevěděl, dokonce jsem odtamtud neviděl ani žádné fotografie.

Já!

Osmnáctiletý kluk z Kristiansandu, co právě dokončil gymnázium a odstěhoval se z domova a jehož jedinou pracovní zkušeností bylo pár večerů a víkendů v továrně na parkety, trocha psaní do místních novin a právě absolvovaná měsíční letní brigáda v psychiatrické léčebně, tak tenhle kluk se nyní má stát třídním učitelem na škole v Håfjordu.

Ne, usnout jsem nedokázal.

Co si o mně budou žáci myslet?

Až vejdu na začátku první hodiny do třídy a oni budou sedět na svých místech, co jim řeknu?

A ostatní učitelé, co oni si o mně proboha pomyslí?

Někde v patře se otevřely dveře, ozvala se hudba a hlasy. Kdosi odcházel chodbou a přitom si prozpěvoval. Zaslechl jsem volání: Hey, shut the door! Hned nato se zvuky opět uzavřely v místnosti. Převalil jsem se na druhý bok. Podivný pocit, že ležím, přestože venku je světlo, mi usínání nijak neulehčil. A jakmile jsem si jen připustil myšlenku, že usnout je obtížné, stalo se to vzápětí přímo nemožným.

Vstal jsem, oblékl se, sedl si ke stolu u okna a začal číst. Mrtvý běh od Erlinga Gjelsvika.

Všechny knížky, které se mi líbily, pojednávaly v zásadě o tomtéž. Bílí negři od Ingvara Ambjørnsena, Beatles od Larse Saabyeho Christensena, Jack od Ulfa Lundella, Na cestě od Jacka Kerouaca, Posled ní odbočka na Brooklyn od Huberta Selbyho, Kokain od M. Agejeva, Kolos od Finna Alnæse, Laso kolem paní Luny od Agnara Mykleho, tři knihy o dějinách bestiality od Jense Bjørneboa, Gentlemani od Klase Östergrena, Ikaros od Axela Jensena, Kdo chytá v žitě od J. D. Salingera, Čmeláčí srdce od Oly Bauera, Poštovní úřad od Charlese Bukowského. Byly to knížky o mladých mužích, kteří se nedokáží zařadit do společnosti, chtějí, aby jejich život byl víc než pouhá rutina, víc než jen rodina, zkrátka o mladých mužích, kteří nenávidí maloměšťáctví a hledají svobodu. Cestují, opíjejí se, čtou a sní o velké lásce nebo velkém románu.

Všechno, co chtěli oni, jsem chtěl i já. O všem, o čem snili, jsem snil i já.

Nesmírná touha, kterámě neustále tížila naprsou, mizela, když jsem tyto knihy pročítal, načež se desetinásobně těžší vracela, jakmile jsem je odložil. Tak tomu bylo po celou dobu studia na gymnáziu. Nenáviděl jsem autority, stavěl jsem se do opozice vůči té zatracené, středním proudem formované společnosti, v níž jsem vyrůstal, vůči jejím měšťáckým hodnotám a materialistickému vnímání člověka. Pohrdal jsem tím, čemu jsem se na gymnáziu učil, dokonce i pokud jde o literaturu; všechno, co jsem potřeboval vědět, veškeré skutečné vědomosti, to jediné opravdu nezbytné, existovalo v knihách, které jsem četl, a v hudbě, kterou jsem poslouchal. Nezajímaly mě peníze ani jiné symboly společenského postavení, věděl jsem, že hodnota života spočívá v něčem jiném. Nechtěl jsem studovat, vzdělávat se v konvenční instituci, jako je univerzita, chtěl jsem cestovat po Evropě, spát na plážích, v levných hotelích, u přátel, které cestou získám. Abych přežil, chtěl jsem vykonávat různé drobné práce, mýt talíře v hotelu, vykládat či nakládat lodě, sbírat pomeranče… Toho jara jsem si zakoupil publikaci se seznamy všech myslitelných i nemyslitelných zaměstnání v jednotlivých evropských zemích. A tohle všechno mělo vyústit v román. Chtěl jsem vysedávat kdesi ve španělské vesnici a psát, jet do Pamplony a prchat před býky, pokračovat na jih do Řecka, vysedávat na některém z ostrovů a psát a pak se po roce, nebo možná po dvou, vrátit zpátky do Norska s románem v batohu.

Takový jsem měl plán. Proto jsem po gymnáziu nevstoupil do armády jako tolik mých kamarádů ani jsem se nezapsal na univerzitu, jak to udělali ti ostatní, nýbrž jsem se vydal na pracovní úřad v Kristiansandu a požádal o seznam všech volných učitelských míst v severním Norsku.

„Ty prý budeš učitelem, Karle Ove?“ podivovali se známí, které jsem potkával koncem toho léta.

„Ne,“ odpovídal jsem tehdy, „chci se stát spisovatelem. Ale z něčeho do té doby žít musím. Budu rok pracovat na severu, našetřím si trochu peněz a pak pojedu do jižní Evropy.“

Nyní už to nebyl pouhý nápad, nýbrž skutečnost, v níž jsem se nacházel: zítrazamířím do přístavu v Tromsø, nastoupím na loď do Finnsnesu a odtamtud pak pojedu autobusem na jih do vesničky Håfjord, kde mě podle domluvy měl očekávat školník.

Ne, usnout jsem opravdu nedokázal.

Vytáhl jsem z kufru načatou láhev whisky, z koupelny si donesl skleničku, nalil jsem si, odhrnul závěs, poprvé si usrkl, otřásl se a pak jsem si začal prohlížet obytné domy v okolí, zalité neobvyklým světlem.

Když jsem se nazítří kolem desáté vzbudil, byl neklid ten tam. Sbalil jsem si věci, z telefonního automatu na recepci si zavolal taxík a pak jsem šel čekat ven, postavil si kufry na zem a zapálil si cigaretu. Poprvé v životě jsem cestoval na nějaké místo, aniž jsem se odtamtud měl vrátit zpátky. Dokonce ani neexistovalo žádné „zpátky“, kam by se dalo jet. Máma náš dům prodala a přestěhovala se do Førde. Táta žil se svou novou ženou ještě dál na severu. Yngve bydlel v Bergenu. A já, já mířil do svého prvního vlastního bytu. Budu tam mít svou práci a vydělávat vlastní peníze. Úplně poprvé jsem sám rozhodoval o všech aspektech svého života.

Panejo, to byl ale senzační pocit!

Přijel taxík, já jsem odhodil cigaretu na zem a zašlápl ji, řidič, starší obtloustlý muž s bílými vlasy a zlatým řetízkem na krku, mi otevřel kufr a já naložil dovnitř svoje zavazadla.

„Do přístavu,“ řekl jsem a usadil se na zadním sedadle.

„Přístav je velikej,“ odvětil a otočil se na mě.

„Potřebuju na linkovou loď do Finnsnesu.“

„Tak to bysme mohli zařídit.“ Rozjel se dolů z kopce.

„Budeš tam chodit na gymnázium?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl jsem, „jedu dál, do Håfjordu.“

„Aha, rybařit? Nevypadáš zrovna jako rybář.“

„Budu tam učit ve škole.“

„No jo, spousta lidí z jihu to tak dělá. Ale nejseš na to moc mladej?

Člověku musí být aspoň osmnáct, ne?“ Usmál se a pohlédl na mě do zrcátka. Taky jsem se pousmál.

„Letos jsem dokončil gymnázium. Předpokládám, že je to lepší než nic.“

„Jo, to asi jo,“ přitakal. „Ale představ si ty mladý, co tam vyrůstaj. A učitelé rovnou z gymnázia. Rok co rok nový. Není se co divit, že ty děcka jdou rovnou z devítky na moře!“

„Ne. Jenomže tohle není moje chyba.“

„To rozhodně ne. Kdo tady mluví o chybě! Chytat ryby je přece mnohem lepší než studovat! Než vysedávat a biflovat se až do třiceti.“

„Souhlasím, já studovat nebudu.“

„Ale učit budeš!“

Znovu na mě pohlédl do zrcátka.

„Ano.“

Na pár minut se rozhostilo ticho. Potom taxikář zvedl ruku z řadicí páky a ukázal před sebe.

„Tamhle kotví tvoje loď.“

Zaparkoval před terminálem, postavil zavazadla na zem, zabouchl kufr. Podal jsem mu peníze, nebyl jsem si jistý, jak je to s tuzérem, lámal jsem si kvůli tomu hlavu celou cestu a vyřešil to tak, že jsem mu prostě řekl, ať si zbytek nechá.

„Díky moc!“ řekl. „A hodně štěstí!“ Bylo to padesát korun.

Když vyjel zpátky na silnici, přepočítal jsem peníze, které mi zbývaly. Nebyla to žádná sláva, ale určitě dostanu po příjezdu zálohu, to se přece rozumí, že předtím, než začnu pracovat, nemám peníze.

Finnsnes se svou jedinou hlavní ulicí, mnoha jednoduchými, patrně v rychlosti postavenými budovami a pustým okolím, obehnaným v dálce řetězcem hor, ze všeho nejvíc podobá městečku kdesi na Aljašce nebo v Kanadě, honilo se mi hlavou, když jsem o pár hodin později seděl s šálkem kávy v kavárně a čekal na autobus. O nějakém centru se nedalo mluvit, město bylo tak malé, že se muselo pokládat za centrum celé. Panovala tu naprosto jiná atmosféra než ve městech, na která jsem byl zvyklý, jednak samozřejmě proto, že tohle bylo o tolik menší, ovšem i proto, že nikdo nikde neprojevil jakékoliv úsilí, aby to tam vypadalo hezky nebo příjemně. Většina měst má svůj líc a rub, ale tady se zdálo, že je to totéž.

Listoval jsem dvěma knížkami, které jsem si koupil vedle v knihkupectví. Jedna se jmenovala Nová voda a napsal ji mně neznámý spisovatel jménem Roy Jacobsen, druhá byla Hořčičná legie od Mortena Jørgensena, který hrál v několika ze skupin, jež jsem před pár lety poslouchal. Možná nebylo zrovna moudré utrácet za ně peníze, jenže ze mě přece má být spisovatel, číst je důležité, i kdyby jen proto, abych viděl, jak vysoko je nastavená laťka. Dokázal bych takhle psát? ptal jsem se sám sebe po celou dobu, co jsem tam seděl a listoval.

Pak už zbývalo jen dovléct se k autobusu, dát si poslední cigaretu, naložit kufry do zavazadlového prostoru, zaplatit řidiči a požádat ho, aby mi řekl, až dojedeme do Håfjordu, projít dozadu a uvelebit se na předposledním sedadle vlevo, což bylo odnepaměti moje nejoblíbenější místo.

Šikmo přes uličku seděla pohledná blond holka, možná o rok dva mladší než já, vedle sebe měla tašku do školy a mě napadlo, že chodí na gymnázium ve Finnsnesu a teď je na cestě domů. Dívala se na mě, když jsem nastupoval do autobusu, a jakmile řidič zařadil a houpavě vyjel ze zastávky, znovu se na mě otočila. Ne na dlouho, jen úplně letmo, sotva o mě zavadila pohledem, ovšem i to stačilo, aby se mi postavil.

Nasadil jsem si sluchátka a zastrčil do walkmana kazetu. The Smiths, The Queen is Dead. Abych nepůsobil vlezle, upřeně jsem se několik následujících kilometrů díval z okna na své straně ven a potlačoval veškeré nutkání pohlédnout jejím směrem.

Když jsme projeli obydleným územím táhnoucím se pár kilometrů od středu města, kde vystoupila asi polovina cestujících, dostali jsme se na dlouhý, jako pravítko rovný úsek silnice vedoucí pustinou. Zatímco nad Finnsnesem se klenula bledá obloha a město pod ní bylo zalité lhostejným světlem, tady byla modrá barva sytější a tmavší a nad nízkými horami, jejichž strmé svahy po celou cestu bránily na jihozápadě výhledu na moře, nepochybně ležící za nimi, zářilo slunce, v jehož svitu vřes posetý červenými, místy až fialovými skvrnami, který rostl podél silnice, doslova žhnul. Rostly tu většinou pokroucené borovice a trpasličí břízky. Projížděli jsme údolím, zelenající se hory, či spíše kopce, na mé straně stoupaly pozvolna, zatímco na protější se tyčily strmě a divoce, spíš jako v Alpách, ačkoliv dosahovaly jen nevelké nadmořské výšky.

Široko daleko jsem nezahlédl jediného člověka ani dům.

Ovšem já jsem se sem nepřijel seznamovat s lidmi, přijel jsem, abych měl klid na psaní.

Ta myšlenka mnou projela jako záblesk radosti. Jsem na cestě, jsem na cestě.

Několik hodin nato, stále v zajetí hudby, jsem v dálce před sebou zahlédl ukazatel. Podle délky názvu jsem usoudil, že tam musí být napsáno Håfjord. Silnice, k níž šipka ukazovala, mířila přímo do hory. Sotva se dalo mluvit o tunelu, spíš o díře, stěny zůstaly po odstřelu beze změny a ani světlo uvnitř nebylo. Ze stropu stékala voda v takovém množství, že řidič zapnul stěrače. Když jsme na druhé straně vyjeli ven, zalapal jsem po dechu. Mezi dvěma pásy strmých, holých, rozeklaných hor se táhl úzký fjord a za ním se jako nesmírná modrá rovina rozkládalo moře.

Nádhera!

Autobus pokračoval po silnici vinoucí se podél úbočí. Abych viděl z krajiny co nejvíc, vstal jsem a přešel k protější řadě sedadel. Koutkem oka jsem zaznamenal, že se světlovlasá dívka otočila, a když mě tam uviděla s obličejem přilepeným k oknu, usmála se. Pod horami na druhé straně ležel malý ostrůvek, na straně u zálivu hustě zastavěný domy a na straně obrácené k moři zcela pustý, přinejmenším z dálky to tak vypadalo. V přístavu kotvilo u mola několik rybářských lodí. Hory se táhly ještě asi kilometr dál. Ty nejbližší měly svahy zelené, ale ty vzdálenější byly zcela holé, šedé a svažovaly se přímo do moře.

Autobus projel dalším tunelem připomínajícím jeskyni. Na jeho druhém konci, v údolí ve tvaru mělké mísy, na místní poměry mělkém a povlovném, ležela vesnice, kde jsem měl strávit nadcházející rok.

Panebože.

To je úplná fantazie!

Většina domů stála podél silnice, která se ve vesnici stáčela a tvořila písmeno U. Pod její spodní částí se u přístavu tyčila budova připomínající továrnu, určitě výkup ryb, před ní kotvilo plno lodí. V zatáčce uprostřed U stála kaple. Horní část silnice byla lemovaná řadou domů, za nimi rostl vřes, houští a nízké břízy až k místům, kde údolí po obou stranách uzavírala vysoká hora.

Víc nic.

A přece: hned u tunelu, nad místem, kde se horní silnice stýkala s dolní, jsem uviděl dvě velké budovy, to musela být škola.

„Håfjord,“ zavolal zepředu řidič. Strčil jsem sluchátka do kapsy a vydal se k němu, sestoupil za mnou po schůdkách a otevřel mi zavazadlový prostor, já poděkoval za svezení, on na to bez úsměvu, že není zač, naskočil a hned poté se autobus na prostranství otočil a vjel zpátky do tunelu.

S kufrem v každé ruce a námořnickým pytlem na zádech jsem se rozhlížel po školníkovi, nejdřív směrem nahoru a pak dolů po silnici, a přitom jsem do plic zhluboka vdechoval svěží, solí prosycený vzduch.

V domě těsně pod zastávkou autobusu se otevřely dveře. Objevil se v nich drobný mužík oblečený jen v tričku a teplácích. Podle směru, jímž se vydal, jsem pochopil, že je to školník.

Kromě úzkého věnečku vlasů nad ušima byl úplně plešatý. Měl mírný obličej, výrazné rysy, jako mívají padesátníci, ovšem jak se ke mně blížil, všiml jsem si za skly brýlí i malých pichlavých oček, která jako by se zbytkem neladila.

„Knausgård?“ Napřáhl ke mně ruku, aniž mi pohlédl do očí.

„Ano,“ odpověděl jsem a stiskl ji. Měl ji malou, suchou, tak nějak zvířecí. „A vy jste určitě Korneliussen.“

„Přesně tak,“ usmál se, spustil ruku a rozhlédl se. „Tak co tomu řikáte?“

„Myslíte Håfjordu?“

„Máme to tu pěkný, ne?“

„Fantastický,“ přisvědčil jsem. Otočil se a někam ukázal.

„Tamhle budete bydlet. Takže budeme sousedi. Já bydlím přímo tamhle, vidíte? Půjdeme se mrknout?“

„Jistě,“ souhlasil jsem. „Nevíte, jestli už přišly moje věci?“ Zavrtěl hlavou.

„Pokud vím, tak ne,“ řekl.

„Tak až v pondělí,“ vykročil jsem vedle něho nahoru po silnici.

„Budete ve škole učit mýho nejmladšího syna, jak jsem vyrozuměl,“ pokračoval. „Jmenuje se Stig. Chodí do čtvrtý.“

„Máte hodně dětí?“ zeptal jsem se.

„Čtyři,“ odpověděl. „Dvě bydlí ještě doma. Johannes a Stig. Tone s Rubenem žijou v Tromsø.“

Cestou jsem se rozhlížel po vesnici. Před budovou, kde byl nepochybně obchod a parkovalo tam několik aut, jsem zahlédl skupinku postav. A několik dalších s koly jsem uviděl před stánkem u horní silnice.

V dálce připlouvala fjordem loď. Dole v přístavu se ozýval křik racků. Jinak všude vládlo ticho.

„Kolik tu vlastně žije lidí?“ zeptal jsem se.

„Dvě stě padesát,“ odpověděl. „Záleží na tom, jestli člověk počítá i školní děti.“

Zastavili jsme se před načerno namořeným domem ze sedmdesátých let, u vstupu do přízemí ukrytého v zádveří.

„Tak tady to je,“ pokynul mi. „Jen běžte dál. Je otevřeno. Ale klíč vám pochopitelně hned dám.“

Otevřel jsem dveře a vešel do předsíně, postavil jsem kufry na zem a vzal si klíč, který mi podával. Bylo to tam cítit jako v domě, kde nějakou dobu nikdo nebydlel. Slabý, téměř venkovní závan vlhkosti a plísně.

Strčil jsem do pootevřenýchdveří a vešel do obýváku. Podlahu pokrýval ode zdi ke zdi oranžový koberec. Tmavě hnědý psací stůl, tmavě hnědý konferenční stolek a malá sedací souprava, taktéž z tmavého dřeva, s hnědooranžovým potahem. Dvě veliká nedělená okna obrácená na sever.

„To je paráda,“ poznamenal jsem.

„Kuchyň je tamhle,“ ukázal Korneliussen ke dveřím na protější straně malého obýváku. Otočil se. „A ložnice tam.“

Stěny v kuchyni byly polepené tapetami se známým zlato-hnědo-bílým vzorem ze sedmdesátých let. Malý stolek pod oknem. Lednička s malým mrazákem. Dřez v krátké pracovní desce z umakartu. Na podlaze šedé linoleum.

„A nakonec ložnice,“ pokračoval školník. Zůstal stát ve dveřícha já vešel dovnitř. Koberec byl tmavší než v obýváku, tapety světlé a místnost zcela prázdná kromě nízké, širokánské postele ze stejného materiálu jako ostatní nábytek, z teaku či jeho imitace, a několika skříní.

„Perfektní!“ řekl jsem.

„Máte s sebou povlečení?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Přijde až letecky.“

„Tak si můžete půjčit od nás, jestli chcete.“

„To by bylo fajn.“

„Já ho přinesu,“ dodal. „A jestli se chcete na něco zeptat, na cokoliv, stačí zaskočit k nám. Tady se nebojíme chodit na návštěvy!“

„Dobře,“ přisvědčil jsem. „Díky moc.“

Sledoval jsem ho pohledem z okna obýváku, když scházel ke svému domu, nějakých dvacet metrů od toho mého.

Mého!

Mám svůj vlastní byt, ty bláho!

Chvilku jsem přecházel sem a tam, otevřel pár zásuvek, nahlížel do skříní, a pak se školník vrátil s povlečením v náručí. Když odešel, začal jsem vybalovat to málo, co jsem si přivezl. Oblečení, ručník, psací stroj, pár knížek, štos papírů do psacího stroje. Pod jedno z oken v obýváku jsem přestěhoval psací stůl, postavil na něj psací stroj, odsunul stojací lampu, vyskládal na parapet knížky a s nimi i jedno číslo literárního časopisu Vinduet, který jsem si zakoupil v Oslu a rozhodl se, že si ho předplatím. Vedle toho jsem naskládal těch patnáct dvacet kazet, které jsem si vzal s sebou, vedle čistýchpapírů jsem na stůl vyložil walkman a náhradní baterie k němu.

Když jsem si takhle připravil místo na psaní, uklidil jsem oblečení do skříní v ložnici, na nejvyšší polici nacpal prázdné kufry a pak nerozhodně postával uprostřed místnosti a přemítal, do čeho se mám pustit dál.

Cítil jsem potřebu někomu zavolat, vylíčit, jaké to tu je, jenže v bytě nebyl telefon. Že bych se šel ven poohlédnout po telefonní budce?

Taky jsem měl hlad.

Co třeba ten stánek u silnice? Že bych zašel tam? Tady každopádně není co dělat.

Před zrcadlem v malé koupelničce jsem si nasadil černý baret. Venku na zápraží jsem se na okamžik zastavil a rozhlédl se. Celá vesnice a všichni její obyvatelé se dali přelétnout jediným pohledem. Tady se člověk opravdu neschová. Když jsem šel po asfaltové, štěrkem pokryté silnici, připadal jsem si úplně průhledný.

Před stánkem postávalo pár zhruba patnáctiletých kluků. Když jsem se přiblížil, hovor utichl. Minul jsem je, aniž jsem se na ně podíval, vystoupal po schůdcích na verandě podobnou plošinku a pře šel k okénku, které v tlumeném, tak nějak klidně spočívajícím světle pozdně letního večera jasně žlutě zářilo. Vypadalo téměř jako prorostlé tukem. Objevil se u něj kluk starý přibližně jako ti za mnou. Na tváři mu rostlo několik dlouhých černých vousů. Měl hnědé oči a černé vlasy.

„Hamburger s přílohou a colu,“ řekl jsem. Bedlivě jsem naslouchal, jestli se mumlání v pozadí netýká mě. Ale ne. Zapálil jsem si cigaretu a při čekání popocházel sem a tam po terase. Mladík ponořil podběráku podobný nástroj plný syrovýchbramborových hranolků do vroucího oleje. Na plech položil hamburger. Kromě tichého syčení a nyní rozhorlených hlasů za mnou panovalo všude naprosté ticho. V domech na ostrově na druhé straně fjordu se svítilo. Modrošedá, lehce zamlžená, ale zdaleka ne tmavá obloha se klenula nízko nad nimi, ovšem o to vyšší se pak zdála nad ústím fjordu.

Ticho nebylo svíravé, nýbrž otevřené.

Ovšem nikoliv vůči nám, prolétlo mi z jakéhosi důvodu hlavou. Takové ticho tady vládlo odjakživa, dávno předtím, než se objevili lidé, a bude tu i dlouho poté, co oni zase zmizí. Bude spočívat na téhle míse obkroužené horami, s širým mořem v pozadí.

Kde vlastně končí? V Americe? Ano, určitě. U Newfoundlandu.

„Tady je ten hamburger,“ ozval se mladík a položil na pultík před okýnkem umělohmotný tácek s hamburgrem, několika listy salátu, čtvrtkou rajčete a hromádkou hranolků. Zaplatil jsem mu, popadl jídlo a otočil se k odchodu.

„Vy jste ten novej učitel?“ zeptal se jeden z kluků, který se opíral o řídítka svého kola.

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Budete nás mít,“ pokračoval, odplivl si a posunul si kšiltovku z čela. „Chodíme do devítky. A on do osmičky.“

„Opravdu?“

„Jo,“ přitakal. „Jste z jihu?“

„Ano, jsem.“

„No jo,“ pokývl hlavou, jako by právě byl na audienci a nyní dostal pokyn, že už skončila a může odejít.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se.

„To se včas dozvíte,“ odpověděl.

Odpověď je rozesmála. Usmál jsem se jakoby nic, ale když jsem kolem nich procházel, připadal jsem si hloupě. Zahnal mě do kouta.

„A jak se jmenujete vy?“ zavolal za mnou. Nezastavil jsem se, jen jsem otočil hlavu.

„Mickey,“ řekl jsem. „Mickey Mouse.“

„Von je dokonce i vtipnej!“ zvolal.

Když jsem dojedl hamburger, svlékl jsem se a vlezl si do postele. Nebylo ještě ani devět, v místnosti bylo světlo jako uprostřed pošmourného dne a okolní ticho zesilovalo zvuky každičkého mého pohybu, takže ačkoliv jsem cítil únavu, i tento večer mi trvalo několik hodin, než jsem usnul.

Vzbudil jsem se uprostřed noci, když se kdesi otevřely dveře. Hned nato se v patře nade mnou ozvaly kroky. V polospánku jsem se viděl, jak ležím v tátově pracovně v domě na Tybakkenu a on přechází nahoře. Jak jsem se sem proboha dostal? stačil jsem si ještě pomyslet, než jsem opět usnul. Když jsem se probral příště, zachvátila mě panika.

Kde to jsem?

V domě na Tybakkenu? V domě na Tveitu? V garsonce u Yngveho?

V hostelu v Tromsø?

Posadil jsem se v posteli.

Těkal jsem kolem sebe pohledem, který nedokázal na ničem utkvět, žádná z věcí, které jsem kolem sebe viděl, nedávala smysl. Jako bych přejížděl pohledem holou zeď.

Pak mi to došlo.

Håfjord, jsem přece v Håfjordu.

Lehl jsem si zpátky do postele a v myšlenkách si začal procházet celou cestu sem. Potom jsem si představil vesnici rozkládající se venku za okny, všechny lidi ve všech těch domech, které neznám a kteří neznají mě. Zaplavil mě nový pocit, mohlo to být očekávání, ale také obavy či nejistota. Vstal jsem, došeldo koupelničky, vysprchoval se a oblékl si zelenou košili z látky připomínající hedvábí, černé široké bavlněné kalhoty, chvilku jsem postával u okna a díval se směrem k obchodu, musím si tam dojít nakoupit jídlo k snídani, ale ne teď hned.

Na parkovišti tam stálo několik aut. Mezi nimi se shromáždila skupinka lidí. Tu a tam vyšel někdo ven s nákupními taškami v rukou.

Ale co, proč do toho neskočit rovnýma nohama hned teď?

Šel jsem do předsíně, oblékl si kabát, baret a bílé basketbalové tenisky, pohlédl na sebe do zrcadla, narovnal si baret, zapálil si cigaretu a vyrazil ven.

Obloha byla stejně klidná a šedavá jako den předtím. Hory na druhé straně se svažovaly přímo do vod fjordu. Čiší z nich jakási brutalita, prolétlo mi letmo hlavou, neberou na nic ohledy, ať se kolem nich semele cokoliv, nic to neznamená, jako by se nacházely někde jinde a současně i tady.

Dole u obchodu nyní postávalo pět lidí. Dva staří, přinejmenším padesátníci, zbývající tři vypadali o pár let starší než já.

Vidí mě už z dálky, to mi bylo jasné, nešlo tomu zabránit, řekl bych, že neznámé osoby v černýchkabátech se tam nepromenádují každý den.

Zvedl jsem cigaretu k ústům a potáhl z ní tak silně, až se rozehřál filtr.

Dvě bílé plastové vlajky, reklama na VG, visely po stranáchvchodu. Výloha pokrytá spoustou zelených a oranžových lepenkových cedulí s rukou psanými nabídkami.

Teď jsem od nich byl patnáct metrů. Mám je pozdravit? Starým dobrým ahoj? Zastavit se a promluvit s nimi?

Říct, že jsem ten nový učitel, trochu na to téma zavtipkovat? Jeden z nich na mě pohlédl. Sotva znatelně jsem pokývl.

Nijak nereagoval.

Nevšiml si toho snad? Bylo mé pokývnutí tak nepatrné, že se zdálo, že jsem jen narovnal hlavu nebo se zachvěl?

Jejich přítomnost se do mě zařezávala jako ostří nožů. Metr ode dveří jsem odhodil cigaretu na zem, zastavil se a zašlápl ji.

Můžu ji nechat ležet? Zaneřádit to tu? Nebo ji mám sebrat? Ne, to by přece jen asi působilo poněkud pedantsky, ne?

Kašlu na to, nechám ji ležet, jsou to rybáři, určitě sakra taky odhazují cigarety, když je dokouří.

Opřel jsem se rukou o dveře a zatlačil je dovnitř, vzal jsem jeden z červených nákupních košíků a vydal se uličkou mezi stojany a regály. Stála tam asi pětatřicetiletá baculatá žena s balením klobás v ruce a cosi říkala nějaké dívce, pravděpodobně dceři. Ta byla hubená, s dlouhýma nohama a trucovitým, vzdorným výrazem v obličeji. Po druhém ženině boku jsem zahlédl asi desetiletého chlapce, který se nakláněl nad pult a v čemsi se přehraboval. Položil jsem do košíku šišku světlého chleba, sáček kávy Ali a krabičku čaje Earl Grey. Žena na mě pohlédla, přidala klobásy do svého košíku a vykročila na druhý konec samoobsluhy s dívkou a chlapcem v závěsu. Dával jsem si načas, procházel jsem sem a tam a prohlížel si, co všechno prodávají, vzal jsem si z chladicího pultu hnědý sýr, balení játrové paštiky a tubu majonézy. Pak jsem vyhledal krabici mléka a vaničku margarínu, přešel k pokladně, kde už žena přendávala svůj nákup do tašky, zatímco její dcera zkoumala nástěnku u dveří.

Prodavač mi pokývl.

„Dobrý den,“ řekl jsem a začal před něj vykládat zboží.

Měl drobnou, podsaditou postavu, široký obličej, zahnutý nos a silný krk pokrytý černošedým kobercem strniště.

„Nejste ten nový učitel?“ zeptal se a přitom do pokladny před sebou ťukal ceny. Dívka u nástěnky se otočila a upřela na mě pohled.

„Ano,“ odpověděl jsem, „přijel jsem včera.“

Chlapec zatahal sestru za ruku, prudce se mu vytrhla a vyšla ze dveří. Chlapec se pustil za ní a vzápětí i matka.

Pomeranče si musím koupit. A jablka.

Pospíchal jsem k malému pultu s ovocem, naházel do sáčku pár pomerančů, do ruky popadl několik jablek a vrátil se k pokladně, kde prodavač právě markoval poslední kus zboží.

„A ještě balíček tabáku a papírky. A Dagbladet.“

„Vy jste z jihu?“ řekl. Přikývl jsem.

„Z Kristiansandu,“ dodal jsem.

Do dveří vstoupil starší muž v čepici se štítkem.

„Dobrý den, Bertile!“ zahlaholil.

„No ne, koho to vidím!“ zvolal prodavač a mrkl na mě. Pousmál jsem se, zaplatil, nastrkal nákup do igelitové tašky a vyšel ven. Jeden z hloučku mi pokývl, taky jsem mu pokývl a klidil se z jejich dosahu. Cestou do kopce jsem zkoumal horu tyčící se za vesnicí. Byla celá zelená, až k samému vrcholku, což bylo na zdejší krajině nejspíš to nejpřekvapivější, očekával jsem cosi neúrodného a bezbarvého, rozhodně ne ten zelený témbr, který jako by se tu všude rozezníval, přehlušovaný pouze nekonečnou šedí a modří moře.

Návrat do bytu ve mně vyvolal příjemný pocit. Byl to první byt, který jsem mohl nazývat svým, a užíval jsem si i sebetriviálnější činnosti, jako pověsit si bundu či dát mléko do lednice. Sice jsem toho léta bydlel měsíc v maličkém bytě při psychiatrické léčebně v Egu, to tam mě máma odvezla, když jsme se po pěti letechvystěhovali z našeho domu, nešlo ovšem o žádný pořádný byt, jen jeden z pokojů na stejné chodbě, kde odjakživa bydlívaly ošetřovatelky, odtud taky jeho název „Kurník“, a stejně tak i moje práce tam nebyla žádná pořádná práce, nýbrž jen záskok na léto bez nějaké skutečné odpovědnosti. A navíc to bylo v Kristiansandu. Já jsem se nedokázal cítit v Kristiansandu svobodně, svazovalo mě příliš mnoho pout, skutečných i smyšlených, k příliš mnoha lidem na to, abych si v tom městě mohl někdy dělat, co chci.

Ovšem tady! prolétlo mi hlavou, zvedl jsem k ústům krajíc chleba a vyhlédl z okna. Pohyb vody narušoval zrcadlový odraz hor na druhé straně, připomínalo to kaleidoskop. Tady nikdo neví, kdo jsem, neexistují tu žádné vazby, žádné zaběhlé vzorce, tady si můžu dělat, co chci. Zůstat celý rok ve skrytu a psát, v tajnosti něco vybudovat. Anebo si jen v klídku naspořit nějaké peníze. To je fuk. Nejdůležitější je, že jsem tady.

Nalil jsem si do sklenice mléko a několika dlouhými doušky ji vyprázdnil. Spolu s talířem a nožem jsem ji odnesl na kuchyňskou linku, uložil jídlo do lednice a vešel do obýváku, zapojil psací stroj do zásuvky, nasadil jsem si sluchátka, pustil zvuk naplno, natočil jsem na válec psacího stroje čistý list, nastavil ho na prostředek a nahoru nadepsal jedničku. Pohlédl jsem dolů ke školníkovu domu. Na zápraží stál pár zelených holínek. Vedle byl o zeď opřený smeták s červenými štětinami. Na plácku přede dveřmi, pokrytém směsí štěrku a písku, se povalovalo několik autíček. Mezi domy rostl mech, nízká řídká tráva, pár útlých stromků. Poklepával jsem ukazováčkem do stolu v rytmu hudby. Napsal jsem větu. „Gabriel stál nahoře na stráni a rozhlížel se s nespokojeným výrazem v obličeji po osadě.“

Vykouřil jsem cigaretu, uvařil si konvici kafe a rozhlížel se po vesnici, fjordu a horách na jeho protější straně. Napsal jsem ještě jednu větu. „Za ním se objevil Gordon.“ Zazpíval jsem si refrén. Pak jsem napsal další větu. „Lišácky se ušklíbal.“ Odsunul jsem židli, opřel si nohy o okraj stolu, zapálil si další cigaretu.

To je docela dobré, ne?

Vzal jsem do ruky Hemingwayovu Rajskou zahradu a trochu v ní zalistoval, jen abych se vcítil do jazyka. Dostal jsem ji přede dvěma dny na nádraží v Kristiansandu od Hilde jako dárek na rozloučenou, když mě čekala cesta do Osla a pak dál letadlem do Tromsø. Byli tam i Lars a Eirik, který s Hilde chodil. A přišla ještě Line, která mě měla doprovázet a rozloučit se se mnou až v Oslu.

Teprve teď jsem si všiml, že je na předsádce věnování. Napsala, že pro ni znamenám něco naprosto jedinečného.

Zapálil jsem si cigaretu, vsedě vyhlížel z okna a přemýšlel o tom. Co bych pro ni mohl znamenat?

Viděla mě, to jsem tušil, ovšem co vidí, jsem nevěděl. Přátelit se s ní znamenalo nechat o sebe pečovat. Ovšem taková péče spočívající v porozumění zároveň toho, kdo ji přijímá, umenšuje. Nejednalo se o problém, ale uvědomoval jsem si to.

Nebyl jsem toho hoden. Dělal jsem, že ano, a kupodivu mi na to skočila, protože jinak jí rozum v tomto ohledu fungoval dokonale. Hilde byla jediná holka, co jsem znal, která četla pořádné knížky, a taky jediná, o níž jsem věděl, že sama píše. Dva roky jsme spolu chodili do třídy a okamžitě jsem si jí všiml, ke všemu, co se ve třídě vykládalo, zaujímala ironický, občas i odbojný postoj, což jsem nikdy předtím u holek neviděl. Pohrdala fintivostí ostatních spolužaček, tím, jak se neustále snažily být decentní, jejich často afektovanou dětinskostí, ovšem nijak agresivně či zahořkle, to ne, byla laskavá a starostlivá, v podstatě mírná bytost, ale dokázala být i drsná, v kontrastu s okolím neobvykle svéhlavá, což mě přimělo ohlížet se po ní stále častěji. Měla bledou pokožku, na tvářích světlé pihy, rezavě blond vlasy, její hubené, křehké tělo, protiklad robustního, by u dívky s méně břitkou a nezávislou osobností vyvolávalo u lidí v jejím okolí potřebu pečovat o ni, jenže tak to rozhodně nebylo, spíš právě naopak, to Hilde se starala o ty, kteří se jí přiblížili. Často chodila v zelené vojenské bundě a obyčejných modrých džínách, což politicky signalizovalo levicové smýšlení, ovšem došlo-li na kulturu, nacházela se na opačné straně, neuznávala totiž materialismus, uznávala ducha. Tedy nadřazenost vnitřního nad vnějším. Proto zesměšňovala spisovatele, jako byli Solstad a Faldbakken neboli Falusbakken, jak ho nazývala, a měla ráda Bjørneboa a Kaje Skagena, dokonce i André Bjerkeho.

Hilde se stala mou nejbližší důvěrnicí. Vlastně byla něco jako můj nejlepší přítel. Začal jsem chodit k nim domů, seznámil jsem se s jejími rodiči, stávalo se, že jsem u nichpřespal či zůstal na večeři. A s Hilde jsme si povídali, někdy i s Eirikem, jindy sami. Sedávali jsme s nohama křížem a láhví vína mezi sebou na podlaze jejich suterénního bytu, noční tma se tlačila dovnitř okny a my jsme debatovali o knížkách, které jsme četli, o politických otázkách, které nás zaujaly, o tom, co nás v životě čeká, co chceme a co můžeme. Jako jediná z vrstevníků, jež jsem znal, brala život velmi vážně a totéž asi vnímala i u mě, zároveň se však hodně smála a nikdy neměla daleko k ironii. Jen málo věcí jsem měl raději než být u nich doma spolu s ní, Eirikem a občas i Larsem, současně se však v mém životě odehrávaly jiné, s těmito návštěvami neslučitelné situace, kvůli čemuž jsem měl neustále špatné svědomí: když jsem šel ven, opíjel se na diskotékácha pokoušel se balit holky, měl jsem špatné svědomí kvůli Hilde a názorům, které jsme společně zastávali; když jsem byl doma u Hilde a mluvil o svobodě a kráse nebo jejichvýznamu, trápilo mě třeba zase svědomí kvůli těm, s nimiž jsem chodil, či kvůli tomu, jaký jsem s nimi, protože ona dvojí morálka a pokrytectví, o nichž jsme s Hilde a Eirikem tak často debatovali, se zabydlely i v mém srdci. Politicky jsem se nalézal daleko na levé straně spektra, až na hranicích anarchismu, nenáviděl jsem vše konformní a stereotypní a podobně jako všechna alternativní mládež vyrůstající v Kristiansandu jsem stejně jako Hilde opovrhoval křesťanstvím a všemi těmi idioty, kteří věřili v Boha a chodili na shromáždění se svými stupidně charismatickými pastory.

Avšak křesťansky založenými dívkami jsem neopovrhoval. Nikoliv, z jakéhosi podivuhodného důvodu mě právě ony fascinovaly. Jenže jak to vysvětlit Hilde? A ačkoliv jsem se stejně jako ona vždycky snažil nahlížet pod povrch, podle základního, ač nevysloveného předpokladu, že vše pravdivé a skutečné se nachází pod povrchem, a ačkoliv jsme se oba pídili po smyslu, i kdyby měl spočívat jen v poznání nesmyslného, chtěl jsem žít právě v oné třpytivé a svůdné povrchnosti a pít z poháru nesmyslnosti – zkrátka mě to táhlo do všech diskoték a hospod ve městě, kde jsem nechtěl nic jiného než se zpíjet do němoty a uhánět holky, které bych mohl ošukat nebo aspoň osahávat. Jenže jak to vysvětlit Hilde?

To jsem nedokázal, takže jsem se o to ani nepokoušel. Místo toho jsem ve svém životě otevřel nové pododdělení. Jmenovalo se opilost a naděje na mimomanželský sex a nacházelo se hned vedle oddělení pro pochopení a upřímnost, jako jakýsi živý plůtek je oddělovala pouze nepatrná změna osobnosti.

Line byla věřící. Sice ne nějakým okázalým způsobem, ale když stála těsně u mě na nádraží, bylo mi z toho tak nějak mizerně.

Měla černé kudrnaté vlasy, výrazné obočí a jasné modré oči. Pohybovala se s grácií a byla samostatná oním nevšedním způsobem, který se neobrací proti druhým. Ráda malovala a hodně se malování věnovala, snad měla v tom směru i talent; když se rozloučila se mnou, chystala se nastoupit na lidovou vysokou školu s estetickým zaměřením. Nebyl jsem do ní zamilovaný, ale byla skvělá, měl jsem ji moc rád a občas, když jsme spolu vypili nějaké to bílé víno, probouzely se ve mně vůči ní i dost intenzivní city. Měla však jasné hranice, kam až může zajít, což byl problém. V průběhu týdnů, kdy jsme spolu chodili, jsem ji dvakrát prosil a žadonil, když jsme leželi polonazí v posteli u ní doma či v Kurníku a mazlili se. Ale ne, nešetřila se pro mě.

„Nemůžu si tě teda vzít zezadu?“ vybuchl jsem jednou zoufale, aniž jsem úplně věděl, co to obnáší. Line ke mně přivinula své poddajné tělo a zasypala mě polibky. Uběhlo pár vteřin a já pocítil to nenáviděné cukání v podbřišku, vzápětí mi sperma naplnilo spodky a já se diskrétně odtáhl, zatímco ona, stále překypující škádlivou žádostí, nechápala, že se moje nálada během okamžiku naprosto změnila.

Na nástupišti stála vedle mě, ruce v zadníchkapsách, na zádech batůžek. Do odjezdu vlaku zbývalo šest minut. Opodál neustále nastupovali další cestující.

„Skočím ještě do stánku,“ obrátila se na mě. „Dáš si něco?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Anebo jo, colu.“

Rychle vykročila ke kiosku. Hilde na mě pohlédla a usmála se. Lars těkal očima sem a tam. Eirik se díval směrem k přístavu.

„Dám ti jednu radu, když teď budeš žít na vlastní pěst,“ řekl a otočil se ke mně.

„Jakou?“

„Mysli, než něco uděláš. Dávej bacha, aby tě nenachytali na švestkách. Tak to zvládneš.

Když třeba budeš chtít, aby ti ho některá žákyně vykouřila, dělej to proboha za katedrou. Ne před ní. Rozumíš?“

„Neříká se tomu náhodou dvojí morálka?“ zeptal jsem se. Rozesmál se.

„A když tam na severu budeš mít holku, kterou budeš muset bít, dělej to tak, aby modřiny nebyly vidět,“ přidala se Hilde. „Zásadně ne do obličeje, bez ohledu na to, jakou chuť na to budeš mít.“

„Myslíš teda, že budu mít dvě? Jednu tady dole a druhou tam nahoře?“

„Proč ne?“ odpověděla.

„Jednu, co budeš bít, a jednu, co nebudeš bít,“ dodal Eirik. „Líp vybalancovat to nemůžeš.“

„Nějaký další rady?“ zeptal jsem se.

„Kdysi jsem viděl rozhovor s jedním starým hercem,“ ozval se Lars.

„Ptali se ho, jestli by se s publikem nepodělil o nějaký zkušenosti ze svýho dlouhýho života. Jo, to klidně můžu, odpověděl. Týká se to závěsu v koupelně. Musí být za okrajem vany, nikdy před ním. Když zůstane venku, rozlije se voda po celý podlaze.“

Rozchechtali jsme se. Lars se spokojeně rozhlížel. Line se vrátila s prázdnýma rukama.

„Byla tam moc dlouhá fronta,“ vysvětlovala, „ale ve vlaku je určitě taky občerstvení.“

„To je,“ přisvědčil jsem.

„Půjdeme?“

„Tak jo,“ souhlasil jsem. „Tak a je to, jak říkává Flaksnes, Kristiansand už nikdy víc!“

Jeden po druhém mě objali. S tím jsem začal já ve druhém ročníku, vždycky když jsem se s nimi setkal, objali jsme se.

Potom jsem hodil batoh na záda, vzal do ruky kufr a nastoupil za Line do vlaku. Několikrát zamávali, pak se dal vlak do pohybu a oni se vydali směrem k parkovišti.

Bylo skoro k neuvěření, že od té chvíle uběhly teprve dva dny.

Odložil jsem knížku, pročítal si ty tři věty, které jsem napsal, a přitom jsem si balil novou cigaretu a usrkával si vlažného kafe.

Provoz dole u obchodu slábl. Došel jsem si do kuchyně pro jablko a znovu se usadil u psacího stolu. Během následující hodiny jsem napsal tři strany. Pojednávaly o dvou klucíchv jedné osadě a podle mě to bylo dobré. Ještě nějaké tři stránky a bude to hotové. Povídka napsaná hned první den tady na severu, to nezní špatně. Bude-li to takhle pokračovat, mohl bych mít do Vánoc celou sbírku!

Když jsem vyplachoval lógr z konvice, všiml jsem si, že od obchodu přijíždí nahoru auto. Zastavilo před domem školníka a vystoupili z něj dva muži tak kolem pětadvaceti. Oba byli urostlí, jeden vysoký, druhý menší, kulatější. Nastavil jsem konvici pod kohoutek a držel ji pod proudem, dokud se nenaplnila, a pak jsem ji postavil na plotnu. Muži přicházeli nahoru. Ukročil jsem stranou, aby mě nezahlédli oknem.

Jejich kroky se zastavily u zádveří.

Copak jdou ke mně?

Jeden k druhému cosi prohodil. Bytem se rozlehlo pronikavé zazvonění.

Otřel jsem si ruce o stehna, vešel do předsíně a otevřel dveře. Menší z nich napřáhl ruku. Měl hranatý obličej, ohnutý krk, drobné rty a chytré oči. Pod nosem si pěstoval černý knírek, na bradě mu rostlo strniště. Na krku se blýskal tlustý zlatý řetěz.

„Remi,“ představil se.

Rozpačitě jsem mu potřásl rukou.

„Karl Ove Knausgård,“ odpověděl jsem.

„Frank,“ řekl ten vysoký a podal mi svou obrovskou ruku. Obličej měl stejně kulatý jako ten druhý hranatý. Kulatý a masitý. Plné rty, pokožku čistou, téměř zarůžovělou. Řídké světlé vlasy. Vypadal jako velké dítě. Oči měl laskavé, také jakoby dětské.

„Můžeme dál?“ zeptal se ten, co se jmenoval Remi. „Doslechli jsme se, že tu vysedáváš sám, a říkali jsme si, že bys třeba uvítal trochu společnosti, když tu ve vesnici ještě nikoho neznáš.“

„No jo, to je od vás milý,“ odpověděl jsem. „Pojďte dál!“

Ustoupil jsem o krok dozadu. Milý! Kde jsem to vzal? Copak je mi padesát?

Zastavili se v obýváku a rozhlíželi se kolem. Remi několikrát pokýval hlavou.

„Vloni tady bydlel Harrison,“ poznamenal. Pohlédl jsem na něho.

„Taky tu pracoval jako pomocnej učitel. Často jsme sem k němu chodili. Byl to super chlap.“

„Úžasnej,“ přikyvoval Frank.

„Nikdy neřekl ne,“ dodal Remi.

„Už teď nám chybí,“ uzavřel to Frank. „Můžeme si sednout?“

„No jasně,“ odpověděl jsem. „Dáte si kafe? Zrovna ho dělám.“

„Jo, to si dáme, díky.“

Svlékli si bundy, přehodili je přes područku pohovky a usadili se na ní. Těla měli jako sudy. Frankovy bicepsy byly stejně tlusté jako moje stehna. Dokonce i když jsem stál zády k nim u kuchyňské linky, vnímal jsem jejichpřítomnost, naplňovala celý byt a já se jejím vlivem cítil slabý a zženštilý.

To je milé. Dáte si kafe?

Ale doprčic, vždyť nemám hrnečky! Jen ten jeden, co jsem si přivezl. Zotvíral jsem kuchyňské skříňky nahoře. Prázdné, samozřejmě. Pak jsem zkusil spodní. A tam, hned vedle odpadní roury, stála sklenice. Vypláchl jsem ji, nasypal do konvice trochu kafe, párkrát s ní klepl o plotnu, odnesl ji do obýváku a rozhlížel se, na co ji postavím.

Nakonec mi posloužila Rajská zahrada.

„Tak co?“ ozval se Remi. „Jak to vidíš, Karle Ove?“

Dost se mě dotklo, jak ten chlap, kterého jsem v životě neviděl, důvěrně používá moje jméno, a cítil jsem, jak mi zahořely tváře.

„No, nevím,“ vypravil jsem ze sebe.

„Večer vyrážíme na mejdan,“ oznámil Frank. „Do Gryllefjordu.

Přidáš se?“

„V jednom autě je ještě místo a je nám jasný, že jsi ještě neměl čas zajít koupit nějaký pití, tak máme i pro tebe. Co ty na to?“

„No, já nevím,“ rozpakoval jsem se.

„Cože? Ty se tu radši chceš užírat nudou v prázdným bytě?“

„Nech ho, ať se rozhodne sám!“ mírnil ho Frank.

„Jo, to je jasný.“

„Říkal jsem si, že budu trochu pracovat,“ vysvětloval jsem.

„Pracovat? A na čem?“ divil se Remi. Ale pak jeho zrak dopadl na psací stroj. „Ty píšeš?“

Znovu mě polilo horko.

„Trochu,“ pokrčil jsem rameny.

„Spisovatel!“ zvolal Remi. „To není špatný.“ Rozesmál se.

„Já jsem v životě nepřečetl jedinou knížku. Dokonce ani ve škole ne. Vždycky jsem se z toho vykroutil. Co ty?“ obrátil se k Frankovi.

„Já jich přečetl spoustu. Těch, co se jmenujou Coctail, víš, ne?“ Rozchechtali se.

„Počítá se to?“ pohlédl na mě Remi tázavě. „Řekni jako spisovatel, bere se Coctail jako literatura?“

S vypětím sil jsem se usmál.

„Knížka je knížka,“ potvrdil jsem. Rozhostilo se ticho.

„Ty jsi prej z Kristiansandu?“ zeptal se Frank. Přikývl jsem.

„Máš tam dole holku?“ Trochu jsem zaváhal.

„Ano i ne.“

„Ano i ne? To zní zajímavě!“ podotkl Remi.

„To je něco pro tebe, viď?“ pohlédl Frank na Remiho.

„Pro mě? To ne, já to mám spíš buď, a nebo.“ Znovu se odmlčeli a usrkávali kafe.

„Máš děti?“ zeptal se Remi.

„Děti?“ zděsil jsem se. „Probůh, vždyť je mi teprve osmnáct!“ Konečně povedená replika.

„Nebyl bys první na světě,“ utrousil Remi.

„A vy máte děti?“ opáčil jsem.

„Frank ne, ale já jo. Mám devítiletýho syna. Bydlí u matky.“

„Tenkrát to právě bylo nebo,“ dodal Frank. Rozesmáli se. Pak si mě oba změřili.

„No, tak už ho nebudeme mučit, hned první den,“ zvedl se Remi.

Frank taky vstal. Vzali si bundy a vykročili do předsíně.

„A přemýšlej o tom dnešním večeru,“ připomněl Remi. „Kdybys náhodou změnil názor, budeme u Hege.“

„Vždyť neví, kde Hege bydlí,“ uvědomil si Frank.

„Když půjdeš horní silnicí, je to čtvrtej barák nalevo. Poznáš ho hned. Budou před ním stát auta.“

Napřáhl ruku.

„Doufáme, že přijdeš. A dík za kafe!“

Když jsem za nimi zavřel dveře, šel jsem do ložnice a natáhl se na záda do postele. Roztáhl jsem ruce a nohy a zavřel oči.

Do kopce přijíždělo auto. Zastavilo před domem. Otevřel jsem oči. Další návštěva?

Ne. Někde jinde v domě se otevřely dveře. To přišli domů moji sousedé, ať už to byl kdokoliv. Možná jeli nakupovat do Finnsnesu.

Doslova jsem zahořel touhou někam zatelefonovat a popovídat si s někým, koho znám!

Usnout, což jsem taky chtěl, abych se ode všeho oprostil, jsem nedokázal. Místo toho jsem šel do koupelny, svlékl se a dal si ještě jednu sprchu. Byl to způsob, jak sám sebe ošálit, abych uvěřil, že začíná něco nového. Samozřejmě ne tak uspokojivý jako spánek, ovšem lepší než nic. S mokrými vlasy a košilí lepící se na krk jsem si sedl a pokračoval v psaní. Nechal jsem ty dva desetileté kluky toulat se lesem. Báli se lišek, každý v ruce svou kapslíkovku, aby je zaplašili v případě, že se objeví. Najednou uslyšeli výstřel. Rozběhli se k místu, odkud zvuk vyšel, a došli na skládku uprostřed lesa. Leželi tam dva chlápci a stříleli na krysy. Když k tomu došlo, jako by se ve mně cosi napjalo, luk radosti a síly, najednou jsem nedokázal psát dostatečně rychle, text celou dobu nepatrně zaostával za vyprávěním, byl to podivuhodný pocit, jasný a třpytivý.

Ti, co stříleli po krysách, odešli svou cestou, kluci si do lesa odtáhli dvě židle a stůl, sedli si tam a prohlíželi pornočasopisy, jeden z nich, ten, který se jmenoval Gabriel, strčil pinďoura do hrdla láhve a najednou ucítil strašlivé bodnutí, když ho vytáhl, seděl mu na něm brouk. Gordon se řehtal, až se zřítil do vřesu. Zapomněli na čas, a když si to Gabriel uvědomil, bylo příliš pozdě, otec doma zuřil a uhodil ho pěstí do rtu, který začal krvácet, načež ho zamkl v malé místnosti s bojlerem na teplou vodu, kde strávil sám celou noc.

Když jsem skončil, ukazovaly hodiny za pár minut půl osmé a na stole vedle psacího stroje ležela hromádka sedmi hustě popsaných listů.

Zaplavil mě tak silný pocit triumfu, že cosi ve mně doslova křičelo touhou někomu to sdělit. Komukoliv, kdo se namane!

Jenže jsem byl úplně sám.

Vypnul jsem psací stroj a namazal si pár krajíců chleba, které jsem snědl vestoje u kuchyňského okna. Dole na silnici spěchala pod šedivějící, ale stále namodralou oblohou osamělá postava. Z tunelu sjížděla těsně za sebou dvě auta. Musel jsem ven. Uvnitř už jsem to nemohl vydržet.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Otevřel jsem. Venku stála asi třicetiletá žena oblečená jen v tričku a kalhotách. Měla měkce tvarovaný obličej, nos velký, přesto však ne dominantní, v hnědých očích hřejivý pohled. Tmavě blond vlasy si stáhla dozadu do uzlu.

„Ahoj!“ pozdravila. „Jenom jsem tě chtěla přivítat. Jsme sousedi, já bydlím nahoře. A jsme kolegové. Jsem taky učitelka. Jmenuju se Torill.“

Podala mi ruku. Měla štíhlé prsty, ale stisk pevný.

„Karl Ove.“

„Vítej,“ usmála se.

„Díky.“

„Prý jsi přijel včera?“

„Ano, autobusem.“

„No, určitě budeme mít spoustu příležitostí si spolu popovídat. Ale teď jsem ti chtěla jen říct, že jestli budeš něco potřebovat, stačí zazvonit. Myslím třeba cukr, kafe, povlečení, cokoliv by ti chybělo. Co třeba rádio? Máš? Máme aspoň jedno nazbyt!“

Přikývl jsem.

„Mám walkmana. Ale díky moc. Jsi velmi laskavá, že jsi přišla.“

Velmi laskavá.

Usmála se.

„Tak zatím,“ rozloučila se.

„Měj se.“

Když odešla, zůstal jsem stát v předsíni. Co se to se mnou děje? Každé zdejší setkání mi připadalo jako zásek do duše.

Ne, musím se jít ven projít.

Oblékl jsem se, před zrcadlem v koupelně si během několika vteřin upravil na hlavě baret, zamknul jsem za sebou dveře a vykročil dolů z kopce. O kousek níž se dalo podél horského hřbetu dohlédnout na moře, na ostrou linii horizontu rýsující se na pozadí oblohy. Nehybně se na ní vznášely dva veliké, bělostné mraky. Na druhé straně fjordu připlouval s vrčením malý motorový člun. Jmenoval se Fuglefjord, Ptačí fjord. A ostrůvek pochopitelně Fugleøya, Ptačí ostrov. Tak tedy, řekli si určitě první lidé, kteří sem přišli, jak pojmenujeme tenhle fjord?

Rybí fjord? Ne, tak jsme přece pojmenovali ten předcházející. A co Ptačí fjord? Ano! To je nápad!

Pokračoval jsem po silnici kolem budovy výkupu ryb, zcela opuštěné s výjimkou racků choulících se na střeše, a pak zatáčkou do horní části vesnice. Hned za posledním domem se příkře zvedala hora. Nenacházely se tu žádné přechodné oblasti, na něž jsem byl zvyklý z kraje, kde jsem vyrůstal, ta rozptýlená, obtížně definovatelná místa, jež nikomu nepatřila, ani se nedala nazvat přírodou. Tady byla příroda, a nikoliv krotká, měkká jako v jižním Norsku, nýbrž divoká, drsná, ošlehaná arktická příroda, v níž se člověk ocitl, jakmile prošel dveřmi.

Nějakých sto domů celkem?

Tady v dálce, pod horami, před sebou moře.

Přepadl mě pocit, že se procházím na samém kraji světa. Že dál už se dojít nedá. Ještě krok a jsem z něho venku.

Panebože, to je fantazie, že tady budu bydlet.

Tu a tam jsem za okny domů, které jsem míjel, zahlédl pohyb. Chvějící se záři televizníchpřijímačů. Všechno kolem bylo tak nějak ponořené do šumění vln, narážejícíchdole do břehu, či lépe řečeno vetkané do něho, protože jejich hukot byl tak rovnoměrný a neustálý, až se zdálo, že je spíš vlastností vzduchu, jako by ten dokázal být nejen chladnější či teplejší, ale taky hlasitější či tišší.

Přede mnou se objevil dům, kde musela bydlet ta Hege, jak o ní mluvili, každopádně tam na příjezdové cestě stálo několik aut, otevřenými dveřmi na verandu proudila muzika a uvnitř za velikými okny ze sedmdesátýchlet jsem zahlédl partu sedící kolem stolu. Lákalo mě jít tam a zaklepat, rozhodně ode mě nemohli nic očekávat, nikoho jsem přece neznal, jistá nesmělost by působila jen přirozeně, takže by bylo v pohodě, kdybych tam jen seděl, pil a nic neříkal, až by alkohol začal působit a všechno uvolnil, i srdce, které jsem teď měl maličké a pevně sevřené.

Když jsem o tom přemýšlel, nezastavil jsem se, dokonce ani nezpomalil, protože kdyby mě zahlédli, jak váhám a potom pokračuju domů, mysleli by si, že o mně něco vědí.

Snad jsem toužil, aby se mi srdce uvolnilo ze sevření a překypovalo, ovšem ne že bych to potřeboval, a taky mám přece psát, říkal jsem si cestou a pak už jsem dům minul a bylo příliš pozdě.

Když jsem se zastavil před dveřmi svého bytu, pohlédl jsem na hodinky.

Obejít celou vesnici mi trvalo patnáct minut.

A právě v okruhu těchto patnácti minut jsem měl prožít svůj následující rok.

Zachvěl jsem se. Vešel jsem do předsíně a svlékl si bundu. Ačkoliv jsem věděl, že se nic nestane, zamkl jsem dveře a nechal je zamčené celou noc.

Nazítří jsem nešel ven, nýbrž seděl doma, psal a pozoroval lidi, kteří se v nepravidelných intervalech objevovali a opět mizeli dole na silnici, chodil jsem sem tam po bytě a stále víc přemítal o tom, co řeknu, až v úterý začne vyučování, v duchu jsem si formuloval jednu zahajovací repliku za druhou a zároveň jsem se pokoušel vymyslet, jakou strategii bych měl zaujmout ve vztahu k žákům. První, co musím udělat, je zjistit, na jaké jsou úrovni. Třeba dát hned na začátku písemky ze všech předmětů? A podle výsledků to pak rozvrhnout? Nebo asi ne, zkoušení je trošku brutální, trošku autoritativní, trošku moc školní.

A co třeba nějaká cvičení, která by mohli dostat za domácí úkol?

Ne. Každou hodinu je potřeba zaplnit tolik času, že bude nejlepší zadat jim úkoly ve škole. Takže je můžu vypracovat zítra.

Šel jsem do ložnice a lehl si do postele, dočítal ty dvě zakoupené knihy, a když jsem skončil, pustil jsem se do článků v literárním časopise, který jsem si přivezl z Osla, aniž bych něčemu nějak zvlášť rozuměl. Většina slov mi byla známá, ovšem to, co popisovala, bylo stále mimo dosah, jako by pojednávala o neznámém světě, pro který nebyl jazyk toho starého určený. Ale jedna věc vyvstávala z těch stránek výrazněji než cokoliv jiného, popisy knihy jménem Odysseus, která se ve své podivnosti zdála naprosto fantastická. V duchu jsem si představoval obrovskou věž lesknoucí se vlhkostí, obklopenou mlhou a slabým, bledým světlem slunce zakrytého mraky. Byla pokládána za hlavní dílo modernismu a při zvuku toho slova jsem si vybavoval nízká, rychlá závodní auta, letce v kožených helmách a bundách, vzducholodě vznášející se nad mrakodrapy zářících, ale temných velkoměst, počítače, elektronickou hudbu. Jména jako Hermann Broch, Robert Musil, Arnold Schönberg. Do tohoto světa, jak jsem pochopil, vyzdvihovali spisovatelé prvky z dřívějších, dávno zmizelých kultur, například Broch Vergilia a Joyce Odyssea.

Při nákupu v obchodě předchozího dne mi nedošlo, že dnes bude neděle, takže jsem si právě dával chleba s játrovou paštikou a majonézou, když se najednou znovu ozval zvonek. Otřel jsem si pusu hřbetem ruky a spěchal do předsíně.

Venku stály dvě dívky. Jednu z nich jsem okamžitě poznal. To ona seděla šikmo ode mě v autobusu cestou sem.

Pousmála se.

„Ahoj!“ pozdravila. „Pamatuješ si mě?“

„Jasně,“ odpověděl jsem. „Ty jsi ta holka z autobusu.“ Rozesmála se.

„A ty jsi ten nový učitel v Håfjordu! Napadlo mě to, když jsem tě viděla, ale nebyla jsem si jistá. Ale pak jsem o tom slyšela včera na večírku.“ Napřáhla ruku.

„Jmenuju se Irene.“

„Karl Ove,“ řekl jsem a usmál se.

„Tohle je Hilde,“ pokývla pak směrem k druhé dívce a já jí taky podal ruku.

„Jsme sestřenice,“ pokračovala Irene. „Já jsem u ní dneska na návštěvě. Ale vlastně je to jen výmluva, abych se s tebou mohla pozdravit.“

Rozesmála se.

„Ale ne, kecám!“

„Chcete jít dál?“ zeptal jsem se. Pohlédly na sebe.

„Klidně,“ odpověděla Irene.

Měla na sobě modré džíny, modrou džínovou bundu a pod ní bílou krajkovou halenku. Byla baculatá, prsa pod halenkou těžká, boky široké. Blond vlasy jí splývaly na ramena, měla bledou pleť, kolem nosu pár pih. Velké škádlivé modré oči. Jak jsem tam stál vedle ní v předsíni, cítil vůni jejího parfému, taky těžkou, a ona mi trochu tázavě podávala bundu, protože nikde nebyl žádný věšák, znovu jsem dostal erekci.

„Vezmu i tu tvoji,“ řekl jsem Hilde, která jako by vedle své sestřenice neexistovala, a ona mi podala bundu s ostýchavým, nesmělým úsměvem. Pověsil jsem je na opěradlo židle u psacího stolu a strčil jednu ruku do kapsy, aby nebyla vidět boule. Dívky vkročily trochu váhavě do pokoje.

„Ještě mi nedošly moje věci,“ vysvětloval jsem, „ale nebude to dlouho trvat.“

„No, vypadá to tu trochu smutně,“ pousmála se Irene.

Posadily se na pohovku, obě s koleny těsně u sebe. Já se usadil na židli naproti nim s jednou nohou přes druhou, abych zamaskoval stále se nezmenšující bouli. Vždyť Irene seděla pouhý metr ode mě.

„Kolik ti je?“ zeptala se.

„Osmnáct. A tobě?“

„Šestnáct,“ odpověděla Irene.

„Sedmnáct,“ dodala Hilde.

„Takže jsi akorát skončil gympl?“ ptala se dál Irene. Přikývl jsem.

„Já chodím do druháku,“ pokračovala, „na gympl ve Finnsnesu. Je internátní, takže bydlím na koleji. Můžeš klidně přijet na návštěvu, když budeš chtít. Určitě budeš jezdit do Finnsnesu často.“

„Jo, to by bylo fajn,“ přitakal jsem. Naše pohledy se setkaly.

Usmála se. Já se taky usmál.

„Ale vlastně pocházím z Helleviky. To je vesnice hned za touhle.

Na druhý straně fjordu. O pár kilometrů dál. Máš řidičák?“

„Ne.“

„Škoda.“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Vstal jsem a přinesl popelník a balíček tabáku, ubalil si cigaretu.

„Dáš mi jednu?“ zeptala se. „Já je mám v bundě.“ Hodil jsem jí tabák.

„Musela jsem se smát, když jsme sem včera přijížděli autobusem,“

poznamenala a začala si balit cigaretu. „Měla jsem dojem, že snad vypadneš z okna.“

Rozesmály se. Olízla lepidlo, ukazováčky a palci stočila cigaretu, strčila si ji do pusy a zapálila.

„Je to tu hrozně krásný,“ vysvětloval jsem. „Neměl jsem tušení, jak to tady bude vypadat. Håfjord byl pro mě jenom jméno, skoro ani to ne.“

„A proč jsi žádal o místo tady?“ Pokrčil jsem rameny.

„Dostal jsem z pracáku seznam jmen, a tak jsem si vybral tohle.“ V patře nad námi přešel někdo po pokoji.

Všichni jsme vzhlédli ke stropu.

„Už ses seznámil s Torill?“ zeptala se Irene.

„Ano, trošku. Ty ji znáš?“

„Jasně. Tady zná každej každýho. Teda v Hellevice a v Håfjordu.“

„A na Fugleøye,“ dodala Hilde. Rozhostilo se ticho.

„Nechcete kafe?“ nadzdvihl jsem se na židli. Irene zavrtěla hlavou.

„Myslím, že už je načase jít. Co říkáš?“

„Jo, asi jo,“ souhlasila sestřenice.

Zvedli jsme se, vzal jsem bundy ze židle, a když jsem jí tu její podával, přistoupil jsem blíž, než bylo přísně vzato nutné. Plný vjemů z jejích boků těsně obepnutých kalhotami, ze stehen a lýtek, překvapivě malých nohou, z jejího hrdla a těžkých prsů, malého nosíku a modrých, naivních a zároveň drzých očí jsem za nimi zaklapl dveře. Celé to trvalo deset, možná patnáct minut.

Šel jsem do kuchyně postavit na kafe, když jsem opět zaslechl klepání.

Byla to ona, tentokrát sama.

„Příští týden je v Hellevice večírek. Proto jsem sem vlastně šla, abych ti to řekla. Máš chuť přijít? Je to fajn způsob, jak se tu seznámit s lidma.“

„Jasně že mám chuť. Jestli to zvládnu, tak přijedu.“

„Zvládneš?“ podivila se. „Prostě se nacpi do některýho auta, pojedou tam všichni, tak zatím!“

Mrkla na mě. Pak se otočila a vydala se dolů, kde čekala Hilde a špičkou boty rýpala do okraje asfaltu.

Příštího rána jsem několik minut po osmé po více než čtyřiadvaceti hodinách poprvé vyšel z bytu. Slunce stojící na východě nad horami zářilo přímo na dveře, a když jsem je za sebou zavřel, ovanul mi obličej mírný letní vánek. Ale jen o několik metrů dál, kde krajina ležela ve stínu hor, byl vzduch chladnější a mě naplnila podivně povznášející představa, že ve vzduchu existují malé tůňky, a podobně i proudy, tišiny, peřeje a vodopády. Přede mnou stála nahoře na malé planince škola, a ačkoliv jsem necítil přímo strach, když jsem se k ní blížil, byl jsem tak nervózní, až mnou projížděly záchvěvy neklidu.

Vypadala jako všechny ostatní školy, podlouhlá přízemní budova na jedné straně propojená jakousi tunelovitou chodbou s větší, novější a vyšší částí s dílnami, tělocvičnou a malým bazénem. Mezi oběma budovami se rozkládal školní dvůr a za nimi rozlehlé, regulérní fotbalové hřiště. Na kopečku nad ním trůnil, hádal jsem, kulturní dům.

Před vchodem do školy parkovala dvě auta. Velký bílý jeep a nízký černý citroën. V řadě oken se odráželo slunce. Bylo otevřeno a já vešel do chodby, podlaha pokrytá nažloutlým linoleem se zdála v záři slunečních paprsků dopadajících skleněnými výplněmi dveří dovnitř téměř bílá. Zahnul jsem za roh, napravo jsem uviděl troje dveře, nalevo dvoje a na konci chodba ústila do velkého otevřeného prostoru. Tam se zastavil nějaký muž a pohlédl na mě. Měl plnovous a pleš. Mohlo mu být tak třicet nebo pětatřicet.

„Ahoj!“ pozdravil.

„Ahoj!“

„Ty jsi… Karl Ove?“

„Přesně tak,“ potvrdil jsem a zastavil se před ním.

„Sture,“ představil se. Podali jsme si ruce.

„Karl Ove jsem čistě hádal,“ usmál se. „Ale nevypadáš jako Nils Erik.“

„Nils Erik?“

„Ano, letos jste tu dva učitelé z jihu. Ty a Nils Erik. Ostatní nekvalifikovaní učitelé pocházejí odsud, takže je znám.“

„Ty jsi taky odsud?“

„Jo, přesně tak!“

Na pár vteřin se mi zadíval zpříma do očí. Bylo mi to nepříjemné, co to má znamenat, nějaký test nebo co? Ovšem nechtěl jsem být ten, co první uhne pohledem, a tak jsem vydržel.

„Jsi hrozně mladý,“ řekl nakonec a pohlédl stranou, ke dveřím, u nichž jsme stáli. „Ale to jsme přece věděli. Bude to v pohodě! Pojď, musíš se seznámit s ostatními.“

Pokynul rukou ke dveřím. Otevřel jsem je a vešel. Byla to sborovna. Malý kuchyňský kout, sedací souprava, komůrka s kopírkou plná papírů, podlouhlá boční místnost s pracovními stoly po obou stranách.

„Zdravím!“ řekl jsem.

Kolem stolu sedělo šest lidí. Všechny pohledy se obrátily ke mně.

Kývali a mumlali své odpovědi na pozdrav. Z kuchyňského koutu vyšel drobný, ale urostlý a energický muž se zrzavým plnovousem.

„Karl Ove,“ usmál se doširoka. Když jsem přikývl a on mi potřásl rukou, obrátil se k ostatním.

„Tohle je Karl Ove Knausgård, ten mladý muž, který vážil cestu až z Kristiansandu, aby s námi mohl pracovat!“ A pak mi představil ty, co tam seděli a jejichž jména jsem vteřinu nato zapomněl. Všichni měli v ruce nebo na stole před sebou hrnek kafe a všichni, s výjimkou jediné starší ženy, byli mladí. Vypadali na něco málo přes dvacet.

„Posaď se, Karle Ove. Kafe?“

„Rád,“ odpověděl jsem a vmáčkl se na konec pohovky.

V následujících hodinách procházel ředitel, který se jmenoval Richard a mohlo mu být tak ke čtyřiceti, různé věci týkající se chodu školy. Provedli nás po jednotlivých místnostech, rozdali nám klíče, přidělili pracovní stůl a pak jsme probírali rozvrhy a různé rutinní záležitosti. Byla to malá škola s tak nízkým počtem žáků, že se třídy na mnohé hodiny spojovaly. Torill měla být třídní v první a druhé, Hege ve třetí a čtvrté, já v páté, šesté a sedmé, Sture v osmé a deváté. Neměl jsem potuchy, proč to přidělili právě mně, a měl jsem z toho trochu nepříjemný pocit i proto, že druhý pomocný učitel z jihu, čtyřiadvacetiletý Nils Erik, byl nejen podstatně starší než já, ale navíc uvažoval o tom, že následující rok nastoupí na pedagogickou školu. Bral tu práci vážně, viděl v ní svoji budoucnost, zatímco já vůbec ne, učitel bylo to poslední, čím jsem se chtěl v životě stát. Ostatní pomocní učitelé byli místní, znali poměry a určitě se hodili líp na to, aby jim byla svěřena odpovědnost za vlastní třídu. Ředitel mě pravděpodobně vybral na základě mojí žádosti, což mi trochu vzalo vítr z plachet, protože jsem se v ní nestydatě vychválil.

Ředitel nám ukázal výukové plány a různé pomůcky, které můžeme používat. V jednu hodinu jsme skončili a já šel dolů na poštu na druhém konci vesnice, zařídil si schránku na dopisy, pár jich odeslal, v obchodě jsem si nakoupil jídlo, doma si uvařil oběd, lehl si na postel a hodinu poslouchal muziku, poznamenal si pár klíčových slov k myšlenkám, které mě napadly v souvislosti s vyučováním, ale připadalo mi to trochu přihlouplé, tak nějak samozřejmé, proto jsem papíry zmačkal a zahodil.

Mám to přece všechno pod kontrolou, ne?

Později navečer jsem se nahoru do školy vypravil znovu. Když jsem si tu velkou budovu odemkl a procházel jejími chodbami, měl jsem podivný pocit. Okny dopadalo dovnitř šedavé večerní světlo a zalévalo pusté, tiché místnosti. Všechny police a skříně zely prázdnotou, třídy se zdály tak nějak nepoznamenané.

V malém výklenku ve sborovně byl telefon, zašel jsem tam a zavolal mámě, taky měla za sebou první pracovní den v nové škole a jinak právě vybalovala věci v pronajatém bytě, vlastně řadovém domku, kousek od centra Førde. Chvíli jsem jí povídal o tom, jaké to tu na severu je a jak jsem nervózní před vyučováním následujícího dne. Řekla mi, že ví, že to v pohodě zvládnu, a ačkoliv to prohlášení nemělo nijak zvláštní váhu, byla to koneckonců moje máma, takže mi přece jen pomohlo. Když jsem zavěsil, šel jsem do místnosti s kopírkou a desetkrát si oxeroxoval povídku, kterou jsem napsal. Měl jsem v úmyslu ji následující den rozeslat různým lidem. Potom jsem si prošel všechny místnosti školy. Dole v tělocvičně jsem otevřel vrata do malé místnosti se vším nářadím, vyhodil jsem si jeden míč, několikrát s ním vystřelil na házenkářskou branku naproti. Zhasl jsem a vešel do plavecké haly. Temná voda v bazénu se ani nepohnula. Prošel jsem dílnou na pracovní vyučování do kabinetu přírodníchvěd. Z oken tam bylo vidět na celou vesnici rozkládající se pod horami, na její jakoby vibrující domky v různých barvách a dál na moře, na nekonečné moře a oblohu, jež z něho v dáli vystupovala pokrytá roztahanými, kouřipodobnýmimraky.

Nazítří ráno přijdou žáci a začne to naostro.

Zhasl jsem po sobě, zamkl dveře a s velkým svazkem klíčů pohupujícím se v ruce jsem se vydal dolů z kopce.

Když jsem se následujícího rána probudil, byl jsem tak nervózní, že jsem se málem pozvracel. Dokázal jsem do sebe dostat jen hrnek kafe. Došel jsem do školy půl hodiny před začátkem vyučování, sedl si na své místo a zalistoval v několika učebnicích, které jsme měli používat. Mezi ostatními učiteli pohybujícími se mezi kopírkou, třídami, kuchyňkou a sedací soupravou vládla bezstarostná veselá nálada. Okny bylo vidět, jak se do kopce ke škole začínají trousit žáci. Vnitřnosti jsem měl sevřené hrůzou. Srdce mi bušilo, jako by bylo zmáčknuté. Viděl jsem písmena na stránce, kterou jsem si nalistoval, ale nedávala mi smysl. Po chvíli jsem se zvedl a zašel si do kuchyňského koutu pro hrnek kafe. Když jsem se otočil, střetl jsem se s pohledem Nilse Erika. Rozvaloval se na pohovce s roztaženýma nohama a vypadal uvolněně.

„Ty máš první hodinu volno, že jo?“ zeptal jsem se.

Přikývl. Tváře měl lehce zarůžovělé. Černé vlasy mu rostly v nezvladatelném zmatku stejně jako Geirovi, mému nejlepšímu kamarádovi z dětství. Oči měl světle modré.

„Jsem hrozně nervózní,“ pokračoval jsem a usadil se v křesle naproti.

„A proč jsi nervózní?“ podivil se. „Víš, že je v každý třídě jenom pět šest žáků?“

„To jo, ale stejně.“

Usmál se.

„Vyměníme se? Nepoznají nás přece. Tak já budu Karl Ove a ty Nils Erik.“

„Klidně,“ souhlasil jsem. „Ale jak se pak vyměníme zpátky?“

„Zpátky? A proč?“

„Děláš si legraci,“ opáčil jsem a pohlédl ven z okna. Žáci postávali venku ve skupinkách. Někteří pobíhali sem a tam. Zahlédl jsem mezi nimi i několik matek. Jejich děti byly vystrojené.

No jistě. Někteří jsou tu přece poprvé. Dnes je jejichprvní školní den.

„A odkud já teda jsem?“ zeptal jsem se.

„Z Hokksundu,“ odpověděl. „A já?“

„Z Kristiansandu.“

„Výborně!“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, to jseš vedle,“ opravil jsem ho. Pohlédl na mě chytrýma očima.

„Teď možná,“ řekl, „ale počkej za pár let.“

„Co se změní za pár let?“ V tu chvíli zazvonilo.

„Za pár let budeš na svoje město vzpomínat jako na ráj.“

Co ty o tom sakra víš, pomyslel jsem si, ale neřekl jsem nic, jen jsem se zvedl, vzal do jedné ruky hrnek kafe, do druhé hromádku knih a vykročil jsem ke dveřím.

„Tak hodně štěstí!“ zavolal za mnou.

Do sedmé třídy chodilo pět žáků. Čtyři holky, jeden kluk. Navíc jsem ještě taky měl mít odpovědnost za tři další, kteří byli v páté a šesté. Takže dohromady osm žáků.

Když jsem si stoupl za katedru a odložil své věci, všichni mě sledovali. Dlaně se mi potily, srdce zuřivě bušilo, při každém nádechu jsem se celý rozechvěl.

„Dobrý den,“ spustil jsem, „jmenuju se Karl Ove Knausgård, pocházím z Kristiansandu a letos budu váš třídní. Říkal jsem si, že bychom začali prezencí, mám tu vaše jména, ale pochopitelně ještě nevím, kdo je kdo.“

Když jsem mluvil, pokukovali po sobě, dvě z dívek se zahihňaly. Pozornost, jíž mě zahrnuli, nebyla nebezpečná, toho jsem si okamžitě všiml, nýbrž dětinská. Byly to děti.

Vzal jsem do ruky papír s jejich jmény. Pohlédl jsem na něj, pohlédl jsem na ně.

Poznal jsem dívku z obchodu. Ale nejvýrazněji na mě působila jiná, s nazrzlými vlasy a černými brýlemi. Připadalo mi, že se tváří skepticky. Ostatní vůči mně žádné výhrady neměli.

„Andrea?“ začal jsem.

„Tady,“ ozvala se dívka z obchodu. Řekla to se sklopenýma očima, ale jakmile její hlas dozněl, vzhlédla ke mně.

Usmál jsem se na ni, abych ukázal, že o nic nejde.

„Vivian?“

Dívka vedle ní se zahihňala.

„To jsem já!“

„Hildegunn?“

„Ano,“ řekla ta s brýlemi.

„Kai Roald?“

To byl jediný kluk v sedmé třídě. Měl na sobě džíny a džínovou bundu a pohrával si s propisovačkou.

„Tady.“

„Live?“ pokračoval jsem.

Usmála se dívka s dlouhými vlasy, kulatým obličejem a brýlemi.

„To jsem já.“

A pak tam byli kluk a holka ze šesté třídy a jedna jediná z páté. Odložil jsem papír a sedl si na katedru.

„Takže já vás budu mít na norštinu, matematiku, křesťanství a přírodopis. Jde vám to?“

„Moc ne,“ ozvala se ta nazrzlá s brýlemi. „Vždycky jsme měli učitele bez vzdělání z jihu, co sem přijeli jenom na rok.“

Usmál jsem se. Ona ne.

„A jaké předměty vás baví?“

Dívali se jeden na druhého. Zdálo se, že nikdo nemá chuť odpovědět.

„Třeba tebe, Kai Roalde?“

Zavrtěl se. Tváře mu lehce zrůžověly.

„Já nevím,“ soukal ze sebe. „Dílny, možná. Nebo tělák. Rozhodně ne norština!“

„A tebe?“ kývl jsem na dívku z obchodu, pohlédl na seznam, „Andreo?“

Přehodila si pod lavicí nohu přes nohu, seděla nakloněná dopředu a něco si kreslila na papír.

„Já nemám žádný nejoblíbenější předmět,“ odpověděla.

„A máš je všechny nerada, nebo naopak všechny ráda?“ zeptal jsem se.

Vzhlédla ke mně. V očích se objevil lehký záblesk.

„Nerada!“

„Takhle to máte všichni?“

„Ano!“ přikyvovali.

„No dobře,“ řekl jsem. „Ovšem věc se má tak, že tady musíme všechny ty hodiny strávit, ať se vám to líbí nebo ne. Takže by bylo fajn, abychom je využili co nejlíp. Souhlasíte?“

Nikdo neodpověděl.

„Protože o vás vůbec nic nevím, říkal jsem si, že bychom se během našich prvních hodin trochu seznámili a pak taky zjistili, na čem musíme nejvíc pracovat.“

Vstal jsem, upil kafe, otřel si pusu hřbetem ruky. V rohu na druhé straně otevřeného prostoru, kde probíhalo vyučování, začal někdo zpívat. Jasný silný hlas, určitě to byla Hege, a k tomu pár nesmělých hlásků.

No jo, prvňáci!

„Pak jsem si říkal, že začnu tím, že vám zadám úkol,“ pokračoval jsem. „Napíšete na jednu stránku svoji prezentaci.“

„Ne, psát ne!“ ozval se Kai Roald.

„Co je to prezentace?“ ozvala se Vivian.

Pohlédl jsem na ni. Krk měla lehce ohnutý a obličej se zdál téměř hranatý. Přesto však nepůsobil nijak tvrdě, bylo na ní cosi měkkého, štěněcího. Když se usmála, oči jí téměř zmizely a stačil jsem už pochopit, že se to stává často.

„To znamená napsat, kdo jste,“ vysvětloval jsem. „Představ si, že máš říct někomu, koho neznáš, co jsi za člověka. Co napíšeš jako první?“

Poposedla si na židli, kolena přitisknutá, nohy od sebe.

„Že je mi třináct třeba? A že chodím do sedmičky do školy v Håfjordu?“

„Ano, správně,“ přikývl jsem. „A možná ještě taky, že jsi dívka?“ Uchichtla se.

„Jo, to by se asi člověk měl dozvědět,“ souhlasila.

„Tak tedy platí,“ řekl jsem, „napíšete stránku sami o sobě. Nebo klidně víc, budete-li chtít.“

„A bude se to tu číst nahlas?“ zeptala se Hildegunn.

„Ne,“ ujistil jsem ji.

„A do čeho to máme psát?“ ozval se Kai Roald. Uhodil jsem se do čela.

„No jo! Vždyť vy jste ještě nedostali sešity!“

Trochu se zasmáli, byly to děti, zdálo se jim, že je to zábavné. Pospíchal jsem do sborovny, přinesl hromádku sešitů, rozdal je a za chvilku už všichni psali, zatímco já postával u okna a sledoval, jak se temné, chladné vrcholky hor na protější straně fjordu tak nějak nakrucují vzhůru ke světlé, bezstarostné obloze.

Když zazvonilo a já si balil svoje papíry, překypovalo mi tělo téměř jásavým pocitem. Hodina proběhla dobře, není čeho se bát. A po dvanácti letech nepřetržité školní docházky byl následující okamžik, kdy jsem otevřel dveře sborovny, naplněn obzvláštní radostí; překročil jsem hranici, dostal jsem se na druhou stranu, byl jsem dospělý, odpovědný za vlastní třídu.

Odložil jsem věci na svůj stůl, nalil si do hrnku kafe, posadil jsem se na pohovku a rozhlédl se po ostatních učitelích, kteří tam byli. Jsem v zákulisí, backstage, prolétlo mi hlavou, což byla zpočátku příjemná myšlenka, ovšem vzápětí se zvrhla ve svůj opak, protože o tohle mi přece nejde, do háje, jsem učitel, existuje snad něco tristnějšího? Backstage, to jsou kapely, holky, pití, turné, sláva.

Ale to taky nebyl můj cíl. Tohle byl pouze jeden krok na mé cestě.

Usrkl jsem kafe a pohlédl na dveře, které se v té chvíli otevřely.

Vešel Nils Erik.

„Jak to šlo?“ zeptal se.

„Dobře,“ odpověděljsem,„neníčehosebát.“ Zaním se objevila Hege.

„Jsou tak roztomilí,“ zvolala, „tak sladce maličcí!“

„Karle Ove?“ ozvalo se z kuchyňky. Ohlédl jsem se tam; Sture stál s hrnkem kafe a sledoval mě.

„Ty hraješ fotbal, že jo?“

„Hraju,“ přikývl jsem, „ale nijak zvlášť. Před dvěma sezonami jsem hrál pátou divizi.“

„Máme tady tým,“ pokračoval.„Jájsem trenér. Je to sedmá divize, takže bych řekl, že nebudeš mít problém nám stačit. Měl bys chuť si zahrát?“

„Jasně.“

„Tor Einar už se k nám přidal. Je to tak, Tore Einare?“ zeptal se a pohlédl do místnosti s pracovními stoly.

„Zase mě pomlouváš nebo co?“ ozvalo se odtamtud. Vteřinu nato oslovený strčil hlavu do dveří.

„Tor Einar hrál čtvrtou divizi za juniory,“ vysvětloval Sture, „ovšem jiným talentem bohužel neoplývá.“

„Aspoň jsem nepoztrácel vlasy,“ opáčil Tor Einar a vešel dovnitř, „takže si nemusím nechávat narůst plnovous, abych si udržel svou mužskou důstojnost jako někteří jiní.“

Tor Einar pocházel z Finnsnesu, měl bledou kůži a pihy, rozježené narezlé vlasy a neustálý úsměšek na rtech. Pohyboval se téměř až demonstrativně zvolna a obezřetně, jako by svými pohyby chtěl vyjádřit, že tady přichází člověk, který všechno provádí ve svém vlastním rytmu a je mu fuk, co si myslí druzí.

„A co hraješ?“ zeptal se.

„Záložníka,“ odpověděl jsem. „A ty?“

„Středního záložníka,“ mrkl na mě.

„Á, teriér středního pole,“ přikývl jsem. „Mně tam, kde jsem hrál, říkali pro změnu ‚los‘. To asi mluví za vše…“

Rozesmál se.

„Proč zrovna los?“ divila se Hege.

„Styl běhu,“ odvětil jsem, „dlouhý nejistý kroky, neměnný tempo.“

„Jsou na fotbalovým hřišti i jiný zvířata?“ zeptala se.

„Nejsou, ne?“ pohlédl jsem na Tora Einara.

„Ale jo, chrt, kterej nikomu nepřihrává, jde sólo, až kopne míč do brány.“

„A pak máme berana,“ dodal jsem, „co pořád kouká do země. Jinak je tam taky ještě rybář.“

„To je kdo?“

„Brankář, co často loví míč v síti.“

„To je tak neuvěřitelně dětinský!“ prohlásila Hege.

„A baleťák,“ dodal Tor Einar.

„A často ještě ke všemu i kanibal, ten dává vlastňáky. A pak občas někdo běhá jako fretka.“

„Zapomněli jste na rozhodčího,“ připomněl Nils Erik, „rozhodčí je přece tučňák.“

„A tímhle vy se zabýváte dobrovolně,“ poznamenala Hege.

„Já ne,“ bránil se Nils Erik.

„Ale vy dva jo,“ pohlédla na mě.

Zazvonilo. Vstal jsem, abych si došel pro učebnice na druhou hodinu. Sture mi položil ruku na rameno.

„Ty teď máš moji třídu, viď?“ Přikývl jsem.

„Na angličtinu.“

„Dej si pozor na Stiana. Možná že si tě bude chtít trochu podat.

Ale když si toho nebudeš všímat, bude to v pohodě. Jasný?“ Pokrčil jsem rameny.

„Doufám.“

„Když se postaráš, aby měl vždycky únikovou cestu, není s ním problém.“

„Tak dobře.“

Angličtina byla můj nejslabší předmět a bylo mi jen o dva roky víc než nejstarším žákům, takže když jsem šel do vedlejší budovy, kde měli osmáci a deváťáci svou třídu, znovu se mi sevřel žaludek nervozitou.

Odložil jsem učebnice na katedru. Žáci seděli v lavicích, jako by je vymrštila centrifuga. Všichni se tvářili, že neexistuju.

„Hello, class!“ řekl jsem. „My name is Karl Ove Knausgård, and I’m going to be your teacher in English this year. How do you do?“

Žádná odezva. Ve třídě byli čtyři kluci a pět dívek. Pár jich hledělo na mě, ostatní si cosi čmárali, jedna pletla. Poznal jsem mladíka od stánku, měl na hlavě kšiltovku, pohupoval se na židli a měřil si mě s pohrdavým úsměvem na rtech. To je určitě ten Stian.

„Well,“ pokračoval jsem, „now I would like you to introduce yourself.“

„Mluvte radši norsky!“ ušklíbl se Stian. Kluk sedící za ním, nápadně vytáhlý a hubený, vyšší než mých 194 centimetrů, se rozchechtal. Některé holky se hihňaly.

„If you are going to learn a language, then you have to talk it,“ pokračoval jsem.

Jedna z dívek, tmavovlasá s bledou pletí, souměrným, trochu baculatým obličejem a modrýma očima, zvedla ruku.

„Yes?“ kývl jsem na ni.

„Isn’t your English a bit too bad? I mean, for teaching?“

Cítil jsem, že rudnu, a tak jsem popošel o pár kroků a usmál se, abych to zaplašil.

„Well,“ odpověděl jsem, „I have to admit that my English isn’t exactly perfect. But that isn’t the most important thing. The most important is to be understood. And do you understand me?“

„Sort of,“ opáčila.

„So, what’s your name, then?“

Obrátila oči v sloup.

„Camilla,“ odpověděla.

„Full sentences, please?“

„Jéžiš! My name is Camilla. Happy?“

„Ano.“

„You do mean yes?“ popíchla mě.

„Yes,“ opravil jsem se a znovu zrudl.

„So. What’s your name?“ pohlédl jsem na dívku sedící za Camillou.

Zvedla hlavu a pohlédla na mě. Ajajaj.

Byla nádherná!

Mírné modré oči, zúžily se jí, když se usmála. Velká ústa. Vysoké lícní kosti.

„My name is Liv,“ řekla a pousmála se.

„Camilla, Liv. And you?“ kývl jsem na Stiana.

„Menuju se Stian.“

„Well,“ nedal jsem se, „what will that be in English?“

„Stian!“

Všichni se rozesmáli.

Když zazvonilo a já odtamtud odcházel, byl jsem naprosto vyčerpaný. Tolik útoků jsem musel odvracet, tolik toho pochopit, ignorovat, potlačit. Dívka jménem Camilla zívala a přitom si protahovala ruce nad hlavou a dívala se přímo na mě. Měla na sobě jen tričko a pod bílou látkou se jí nanejvýš zřetelně rýsovala velká, kulatá ňadra. Dostal jsem erekci, nemohl jsem se tomu ubránit, jakkoliv usilovně jsem se snažil myslet na něco jiného. Jak jsem byl rád, že v tu chvíli sedím za katedrou! A jako by to nestačilo, Liv byla stejně okouzlující jako krásná, tak nějak ostýchavá a vyzývavá zároveň a jakási nespoutanost, která asi nejvíc čišela z bohatých tmavě blond vlasů a spousty chrastících náramků, ale i z protikladu mezi zdrženlivostí pohybů a jiskrou v očích, způsobovala, že když se nacházela v místnosti, nedokázal jsem na ni nemyslet. A pak tam seděl Stian, který si neustále pohrával s kapesním nožem a využíval každičké příležitosti, aby si mě zkusil podat, a nechtěl dělat nic z toho, co jsem řekl, aby dělali, a jeho kamarád Ivar, jenž se dutě a poněkud přihlouple smál všemu, co Stian utrousil, načež vždycky kradmo pokukoval na všechny strany. Ale tvářil se přístupně, občas i vůči mně, jeho jsem si mohl získat, několikrát se zasmál i tomu, co jsem řekl já.

Ve sborovně jsem se zhroutil na pohovku. Vibeke se zastavila a usmála se na mě. Bylo jí devatenáct a měla široké rozložité tělo, kulatý milý obličej, veselé modré oči, světlé kudrnaté vlasy s trvalou.

„Jak to jde?“ zeptala se.

„Dobře,“ odvětil jsem. „A tobě?“

„Jo, fajn. Ale myslím, že pro mě tu toho není tolik nového jako pro tebe. Sama jsem totiž do téhle školy chodila.“

Nenapadlo mě, co bych na to řekl, a ona se usmála a šla dál do své pracovny. Vedle mě seděla Jane, taky pocházela odtamtud, bylo jí něco málo přes dvacet, a i ona byla mohutná: její paže měly nad lokty snad dvojnásobný objem než moje. Měla dlouhý, rovný, téměř římský nos, ploché tváře, úzké rty a ústa často se staženými koutky, jako by s tím, co vidí před sebou, nechtěla mít nic společného. Mrzutý pohled v očích, ano, celkově z ní čišela mrzutost. Ale několikrát jsem ji viděl se smát a tehdy celá ožila, naprosto se změnila, když se jednou rozesmála, dělalo jí problémy přestat a byla radost ji sledovat, jak bojuje a pokouší se znovu ovládnout.

Mezi všemi těmi mladými učiteli byla ve sboru i jedna starší žena, Eva, bylo jí k padesáti, ale vypadala starší, měla na starosti pracovní vyučování a péči o domácnost, byla drobná, hubená, se špičatou bradou, světlými řídkými vlasy a pronikavým hlasem, a právě teď seděla v křesle na druhé straně stolu s pletením v klíně. Vůči mně se stavěla skepticky, to jsem vyrozuměl ze způsobu, jak se na mě dívala a nedívala. A to právem, protože co jsem tam vlastně pohledával? Proč jsem tu práci chtěl?

Když jsem přišel po hodině angličtiny, změřila si mě a mně prolétlo hlavou, že pochopila, co právě cítím.

Sice to asi bylo nemožné, přesto jsem si to však myslel.

O velké přestávce jsem se vydal na poštu na druhém konci vesnice. Úbočí hor se ve slunečním svitu zářivě zelenala. Moře bylo temně modré. Zvláštní druh světla, či snad chladný závan, který jsem tušil ve vzduchu jakoby pode vším, co slunce ohřálo, a který byl pro srpen tolik typický, uvolnil nálady ze všechtěchdní, kdy jsem po prázdninách znovu začínal ve škole, vzrušení, očekávání, třeba se letos přihodí něco báječného? Na louce za poslední řadou domů se už v zeleni objevil nažloutlý odstín. Tady podzim přichází pochopitelně dřív. Kývl jsem na auto projíždějící kolem. Řidička, vypadala jako jedna z matek, mi taky pokývla a já pak vyšel po kamenité cestě malý kopeček k poště, která se nacházela v suterénu obyčejného obytného domu. V chodbě stály schránky na dopisy, uvnitř úřadovna s přepážkou, na stěnáchpoštovní plakáty, stojany s pohlednicemi a obálkami.

Ženě za pultem bylo jistě padesát. Na nazrzlých, poněkud prořídlých vlasech trvalá, brýle, na krku tenký zlatý řetízek. U stolečku pod oknem stál muž s chodítkem a mincí seškrabával stírací los.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem ženu a položil na pult obálky. „Chtěl bych to poslat.“

„Tak se o to postaráme,“ odvětila. „Mimochodem, už vám přišel nějaký dopis.“

„Opravdu?“ podivil jsem se. „To není špatné!“

Zatímco vážila dopisy a hledala známky, odemkl jsem svou schránku. Dopis byl od Line.

Vrátil jsem se dovnitř, zaplatil, a když jsem vykročil po štěrkové cestě, otevřel jsem dopis a začal číst.

Psala, že právě sedí ve svém pokoji a myslí na mě. Má mě moc ráda, psala, užili jsme si spolu spoustu legrace, ale nikdy do mě doopravdy nebyla zamilovaná, takže teď, když bydlíme každý jinde, si myslí, že bude nejlepší a nejčestnější to ukončit. Doufá, že se budu mít v životě dobře, povzbuzovala mě, abych bral psaní vážně, stejně jako ona bude brát vážně kreslení, a taky doufá, že se na ni nebudu zlobit, ale právě nám začíná nový život, jsme od sebe daleko, nazítří odjíždí na vysokou školu a já už určitě dorazil do vesnice, kde nyní budu pracovat, a jelikož to cítí tak, jak to cítí, a nemiluje mě, bylo by cokoliv jiného než rozchod pro ni jen podvod vůči sobě. Jsem fajn kluk, ujistila mě, v tom to není. Ale city člověk neovládá, jsou takové, jaké jsou.

Strčil jsem dopis do kapsy kabátu.

Já jsem přece do Line taky nebyl nikdy zamilovaný, všechno, co napsala o mně, jsem mohl říct i já o ní, ale stejně mě rozesmutni lo a trochu naštvalo, když jsem její dopis četl. Teď stála nade mnou, odmítla mě a pravděpodobně i žila v přesvědčení, že já ji miluju a její dopis mě zdrtil.

Jo, jo.

Dole u výkupu ryb vládla čilá aktivita. U mola, po němž sem tam a dovnitř do temné haly popojížděly dva náklaďáky, kotvilo několik lodí. Kolem přecházeli muži ve vysokých holínkách, u kratší stěny haly postávala skupinka kouřících žen v rozepnutých bílých pláštích a bílých čepicích, v povětří nad nimi třepotalo křídly hejno křičících racků. Vešel jsem do obchodu a koupil si pár housek, sýr, vaničku margarínu a litr mléka, pozdravil jsem prodavače, který se zeptal, jestli už jsem se zabydlel, ano, jistě, odpověděl jsem, všechno proběhlo hladce. Následující hodinu jsem neměl vyučování, takže když jsem snědl dvě housky a uložil jídlo do malé ledničky ve sborovně, sedl jsem si na své místo, abych naplánoval nejbližší dny. Jako pomocní učitelé jsme dostali k dispozici pedagožku, měla za námi do školy přicházet jednou týdně, abychom s ní mohli probrat případné problémy a obtíže související s vyučováním. Následující týden jsme se také měli spolu s ostatními pomocnými učiteli v okrese zúčastnit kurzu ve Finnsnesu. Protože jich bylo hodně; místní, kteří studovali učitelství, se málokdy přistěhovali zpátky, když školu dokončili. Byla přijata všelijaká opatření, jelikož to byl pochopitelně velký problém. Například tam, kde nyní bydlel táta, poskytovali velké daňové úlevy, a právě z toho důvodu se tam s Unni odstěhovali. Oba učili na gymnáziu; tedy v té době chodil do práce jen táta, čekali totiž dítě. Když jsem je pár týdnů předtím na jihu Norska naposledy viděl v řadovém domku, který na ně měl počkat do dne, kdy jim skončí služba tady na severu, měla už Unni pořádné břicho. A právě tehdy jsem dostal nápad jet sem. Seděli jsme na verandě, táta do půl těla, dohněda opálený, v jedné ruce pivo, v druhé cigaretu, já s křížkem pohupujícím se v uchu a slunečními brýlemi na očích, a on se mě zeptal, co budu dělat na podzim. Pohledem těkal všude kolem, jen mně se vyhýbal, i když se mě ptal, hlas měl unavený a bez zájmu, nepatrně zastřený po všech těch pivech, která stačil vypít od té doby, co jsem přijel, a já proto odpověděl zpola lhostejně, ačkoliv mě bodlo u srdce, jen jsem pokrčil rameny a řekl, že na vysokou nebo na vojnu každopádně nepůjdu. Budu někde pracovat. V nemocnici nebo tak.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj boj 4: Tanec v temnotách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.