Josef Nesvadba

PEKLO BENEŠ

O šťastnějším Československu

Copyright © Josef Nesvadba, 2002

All rights reserved.

ISBN 978-80-7617-068-1

Všechny postavy a příběhy v této knize jsou vymyšleny. Podobnost se skutečností čistě náhodná.

autor

MOTTO:

Vstupuje do sálu ve Versailles, v němž byli shromážděni všichni mocní tohoto světa, nemohl jsem tomu ani uvěřit: Před třemi roky jsem utíkal u Aše přes hranice Čech, plíže se úkradkem houštinami, abych ušel zraku celníků; a dnes mám položit na váhu náš hlas, rozhodující o osudu říší Viléma i Karla a podepsat jejich kapitulace.

Edvard Beneš

1928 Praha

Nenajdete jediný národ mezi obyvateli habsburského Domu, kterému by získání samostatnosti přineslo něco jiného než jen muka a strázně, jaké dávní básníci a kněží popisují v pekle.

Winston Churchill

1948 Londýn*

* Dle Z. A. B. Zeman:

The break-up of the Habsburg Empire 1961

I.
BENEŠ BLÁZEN

Moje onemocnění, jak asi musím nazvat svůj současný stav, začalo smrtí mé matky. Dožila se, jak se říká, požehnaného věku devadesáti let. A protože mě porodila před svými dvaceti lety, setřel se generační rozdíl mezi námi, když mně bylo asi padesát. Žila sama v malém domku svých rodičů na předměstí, ve kterém jsem já nežil už od promoce. Ale kdykoliv jsem se tam vracel, snažil jsem se jí svou nepřítomnost nahradit dary a péčí – marně, samozřejmě. Chtěla city, a chtěla je tak úporně, až tím všechny své blízké zaplašila.

Zůstala obklopena spoluvěřícími babkami, se kterými téměř každý den navštěvovala blízký kostelíček a starala se o jediného muže, který v jejím životě zůstal – pana faráře Adolfa. Někdy se zdržela péčí o kostel až dlouho do večera a já poplašeně telefonoval z nemocnice, kde jsem pracoval, dokud se neozvala. Několikrát přišla domů až kolem půlnoci. Po jednom takovém dlouhém dni také zemřela. Tiše a rychle, sousedka ji našla ráno na lůžku, nesvlečenou, uprostřed rozestlaných peřin.

Spletl jsem si datum jejího pohřbu o den. Přišli jsme v černém, věnec v náručí s mou ženou Editou o den dřív. Byla celá uplakaná a neovládla se:

– Copak ses zbláznil? Jsi už tak senilní? vyhrkla. A hned se zas rozplakala. Snad tak vyváděla kvůli tomu, aby mně nedala příležitost k smutku, abych se musel věnovat živé. Vysvětloval jsem si to tak, protože jinak se s mou matkou moc rády neměly. Ženil jsem se pozdě, snad právě kvůli nárokům té staré paní, která mně vědomě už dávno nic nepřikazovala, ale která ovšem nebyla spokojena se žádnou z mých nápadnic. Edita jí připadala tlustá, krátkonohá a moc zamlklá, to všechno byla pravda. Navíc nosila brýle a na ulici se po ní sotvakdo ohlédl. Matka si jistě představovala vedle mě nějaký skutečný kus.

– Tak přijdem zítra… řekl jsem Editě a šel se přesvědčit za obřadníkem, že jsem se skutečně zmýlil.

Začal na mě řvát, jako bych ho přistihl při nepravostech. A to jen s ostatními zavíral rakev. Byl jsem tak překvapen, že jsem se zapomněl urazit. V té době se říkalo leccos o tom, jak se tady zachází s mrtvolami. Snad řval kvůli tomu, že se bál kontroly, nevím. Vraceli jsme se domů a Eda pořád posmrkávala:

– Promiň, jsi na svůj věk pořád fit. Žádný senilák. Nechtěla jsem to říct… Ale všiml jsem si už kolikrát, že se na mě dívá s obavou, když myslela, že ji nesleduji. Jako by viděla díru v lodi.

Druhý den proběhlo všechno podle plánu. Pana faráře přivezl taxík, který jsem předem zaplatil, dostavilo se několik našich posledních příbuzných, kteří se ještě mohli hýbat, a skupinka těch babiček, které jsem u matky často viděl a s nimiž jistě navštěvovala své pobožnosti. Vzadu u stěny stála nápadná bruneta, v ruce kytici orchidejí, s vosím pasem a nadživotním zadkem, který se podle mě nemohl vejít do sedadla toho audi, červeného sportovního vozu, který stál osamoceně před touhle malou obřadní síní. Dívala se na mě upřeně, jako by mě znala, ale nevzpomněl jsem si, docela se mi však na tomhle místě při té krematorní náladě líbila. Jako kontrapunkt. Čekala zřejmě na následující obřad. Brali to tady po půl hodinách, pro malé skupinky, jako na běžícím pásu. Odchod „přestárlých“.

Po obřadu jsem předával panu faráři obálku na kostel, bylo mi trapně, jako bych dával tuzér vrchnímu. Ale zřejmě se to slušelo. Pochválil jsem ho, že přivedl své ovečky.

– Všechny ty dámy k nám do kostela nepatří, pane doktore, odpovídal s profesionálním smutkem, jako na revanš. Stýkal jsem se s ním málo. Byl jsem přesvědčen, že ze zpovědí mé matky musí vědět i to, co jsem nikdy nespáchal. – Znám jen ty z první řady, kolem té Kločkové, co trochu kulhá… Ale babičky zaplnily nejmíň řady tři. Farář odešel s povinným stiskem ruky. Na další otázky nečekal, tak sympatický jsem mu zas nebyl. – Ale ani ty jsem neviděl v kostele ten večer, co vaše matka zemřela… řekl na půl úst už vlastně ve dveřích. Ale kde tedy byla má matka v den, kdy zemřela? Kulhavá paní z první řady předstírala, že neslyší, a za námi už začínal další obřad. Harmonium, ne varhany. Málo muziky pro málo lidí v malém prostoru. Tahle obřadní síň byla vlastně předsíňka. Kam asi ty rakve odtud nosí a kudy? Velké krematorium je přece dost daleko. To mě teď zajímalo mnohem míň než společnost mé matky. Domníval jsem se, že žije sama šťastně hlavně proto, že má v posledních desetiletích svůj kostel a tyhle zbožné duše. Hlavně kvůli tomu jsem se smířil s církví, do které mě dala už v dětství zapsat. Vlastně podruhé. Pokřtít mě dala u církve československé, kterou u nás založili vlastenečtí kněží po vzniku nového státu jako trucpodnik Vatikánu a na památku husitů. Udělala to hlavně kvůli otci. Když se rozvedla, stali jsme se oba zase věřícími katolíky. Že by snad ve stáří zase svého papeže opustila? Že by celá ta léta žila tajným životem? Byla přece tak nemocná poslední dobou!

– Nestaral ses o ni, přiznej si to, nevěděl jsi o ní moc… říkala mi potom Edita v naší ložnici, kde jsme si hned po návratu otevřeli láhev koňaku, ačkoliv bylo sotva jedenáct dopoledne. – A ona se tě bála. Vyčítala si, že žije moc dlouho, že tě stojí moc peněz… Takový nesmysl! I když to často opakovala, kdykoliv jsme přišli na návštěvu do jejího třípokojového bytu. Zcela formálně. Vítala nás usměvavě a slibovala: „Už brzy umřu!“ Jako by nám chtěla udělat radost. Zvykl jsem si na to za ta léta jako na jakési rčení. Vždyť to už opakovala víc než dvacet let, vlastně víc než třicet, napadá mě dneska. Nalil jsem si další sklenku, ačkoliv koňak nerad, a vyslovil nahlas svou otázku:

– Kam to vlastně všude chodila?

– Chodila taky k nám na oddělení… vzdychla Edita a přestala plakat. Takže se asi proti mně spojily za mými zády! A já to neprokouk! Budu jí zas připadat senilní?

– Proč jsi mně nic neřekla? Eda dostala jeden ze svých zárazů. To si pak vsedě na židli přitáhne své tlusté nohy k bradě, položí hlavu na kolena a kouká do vlastních brýlí jak do mikroskopu. Mám to rád. Je zábavné hádat, o čem přemýšlí. Takřka nikdy to neuhodnu. Je jiná než ostatní. Proto jsem si ji vzal.

– Protože… odpověděla moje žena po chvíli, – mně to zakázala.

– Myslel jsem vždycky, že děláš jenom to, co chci já… řekl jsem rozzlobeně, protože to byl další důvod, proč jsem si ji vzal. Že jsem se na ni mohl spolehnout, že jsem se nemusel obávat podrazů a nevěr. – Že se staráš nejdřív o mě, když nemůžeme mít děti… Dával jsem si záležet na množném čísle, i když jsem byl přesvědčen, že je nemůže mít ona. Byli jsme oba na spoustě vyšetření, k ničemu ovšem.

– Starala jsem se především o tebe, a právě proto jsem ti nic neřekla. Věděla jsem zaprvé, jak by tě to rozčililo, a za druhé, že bys jí to hned vyčetl a byly by zbytečné hádky.

– Proč? Proč by byly hádky, co bych jí vyčetl? Co u vás vlastně hledala? Moje žena pracuje mezi jiným jako konsiliář na oddělení pro dlouhodobě nemocné, které nahradilo takzvaný odklaďák a bylo nedávno s velkou slávou otevřeno v jedné z předních nemocnic.

– Je to takový spolek, víš, něco jako Červený kříž. Starají se o bývalé vojáky, koncentráčníky a pronásledované, kteří nikoho nemají, existuje to už od první války. Pečují prostě o všechny, kdo se zasloužili o bývalé Československo. Říkají si Živela, protože to jsou hlavně ženské, a založily svou organizaci po válce v Banské Bystrici, víš? Taky to byly české učitelky, těch tehdy pracovalo na Slovensku mnoho.

– Takže učitelky? Zase! Moje matka byla učitelka, zakládala si na tom, že odborná. Na odbornost se musely skládat další zkoušky a měla to být učitelská smetánka. Pamatuji se na ty jejich schůzky z dětství. Pohazovaly si se mnou ve třech letech, jako bych byl míč, a smály se, dneska vím, že eroticky. Jednu jsem při tom kousl do ruky nad loktem, Tucku, brněnskou Němku, která mluvila s přízvukem, ale vyučovala prý češtinu výborně. Snad se mi od té doby líbí tlustší ženské. Tucka vážila nejmíň sto kilo. Vyvinul jsem si od té doby jakousi nenávistnou lásku k učitelkám. K jejich kárání, poučování, zdviženému prstu a zesílenému hlasu, mravním přikázáním a vzornému chování. – Učitelky v senilitě. Ty ti nevadily?

– Ale tvoje matka byla navíc zbožná. Starala se o ty vojáky, ale i o své kolegy z mládí a učitele náboženství, katechety a řádové sestry, co museli za komunistů k lopatě, vesměs devadesátníky.

– Kolik jich, prosím tě, u vás leží?

– Už jen jeden… řekla Edita a zase vzlykla. – Říká se mu Beneš. Je to troska, víš, s květákem v hlavě místo mozku, jenže tak krásně bečí, že připomíná někdejšího prezidenta, aspoň to tvrdí naše vrchní, která ho prý ještě pamatuje. Někdy začne odříkávat celá souvětí. O Společnosti národů a Malé dohodě, jako politickou přednášku, a pak připomíná doopravdy státníka. Můžeš se mnou zítra ráno vyrazit. Ukážu ti ho… Neměl jsem její „dlouhodobé“ pacienty rád, Eda to věděla, a proto se chovala s ostychem. Ale přece jsem kývl. Tohle stáří bez intelektu a duše, vegetování, tedy ve stavu zelí nebo plevele, mně připadalo zrůdné. Ale teď šlo o mou matku. Co pro ni mohl takový chudák znamenat? Dovedl jsem si to představit. Bytost ve výkalech, bez orientace, s občasným rykem, která se nedokáže ani sama napít. Vždyť mohla být za pár let ve stejném stavu. Sám na to myslím, když se probouzím brzo ráno stylem starců. A přítel to byl sotva. Byl jsem přesvědčen, že měla jen mého otce. Aspoň to vždycky prohlašovala. Nalil jsem si znovu, pustil Mozartovo Rekviem a dost se ten den opil.

– Ale pan doktor přece právě odešel… divila se staniční, když mě Edita přivedla druhý den na oddělení. Byla to vysoká šedivá ženská, nosila vlasy svázané do drdolu a cvikr na šňůrce, jak to už zase začíná být módní.

– Já?

– Děláte si legraci? Přišel jste před hodinou, že chcete vidět Beneše, promiňte, říkáme tak našemu nejstaršímu pacientovi. Víte, ta podoba.

– Máte na to svědky?

Vyděsila se: – Proč? Jde o nějaký zločin? Nebo máte bratra-dvojče? Vyběhl jsem na chodbu, obě dámy za mnou.

– Nebyl jste… koktala staniční, – tedy on nebyl v civilu, měl na sobě bílý plášť, a proto mi nepřipadal nápadný. Přistihla jsem ho na pokoji a on na mě jenom kývl. Zmizel, až když jsem se ho zeptala, jestli něco nepotřebuje.

– A mluvil s tím pacientem?

– Mluvil? Pojďte se podívat…

Na pokoji bylo šest pacientů. První u dveří umíral a šířil kolem sebe pach močoviny, chroptěl. Symbolicky byl oddělen přenosnou zástěnou. Pacient proti němu se rytmicky zdvihal pomocí hrazdičky, kterou měl zavěšenou metr nad svými prsy. Měl zřejmě ochrnuté nohy, ale pevnou vůli, nebo si prostě krátil čas. Hlasitě si při svých klicích vzhůru počítal. Pacient vedle klidně spal, naproti němu sledoval asi padesátiletý muž s napětím strop, jako by to byla televizní obrazovka. Občas vydával zvířecí zvuky. Kostra potažená kůží naproti němu se na nás mile usmívala a ukazovala bezzubé dásně. Teprve u okna jsme našli našeho Beneše, vedli ho ovšem jako Alzheimera. Dneska se tak říká všem změnám ve stáří, vliv USA. Co my se za mlada vydováděli s diagnostikou! Nemluvil a seděl jakoby svázán, loutka bez vodicích provázků, díval se nepřítomně očima bez obočí, ostříhán dohola, přikrývku k pasu. Edita na něj promluvila, říkala mu „pane Beneš“, ale on ji neslyšel nebo nechtěl slyšet, napadlo mě, že je doopravdy „duchem nepřítomen“. Kontakt jsme nenavázali.

– A jak se jmenuje doopravdy?“ zeptal jsem se potom na chodbě.

– To je právě ta zrada… hlaholila sestra. – Nemáme ani jeho papíry, tedy spolehlivé papíry. Patří mezi ty, kdo přežili požár v buzkovickém blázinci. Všechna dokumentace shořela. Možná že se opravdu tak jmenuje. Bylo tam pět Benešů, křestní jméno je ovšem sporné. Žádný Eduard ani Edvard. Vzniklo to asi ve středověku od Benediktus, ale jen u nás… informovala sestra. Začervenala se. – Prohlížela jsem záznamy, které dodala pojišťovna. Víte, dělám na odklaďácích už přes čtyřicet let, ale takového pacienta jsme ještě neměli.

A navíc je v rodině bývalého prezidenta podobný! Malý, kulatá hlava, ale především bečí. Vy se na to ještě musíte pamatovat, pane doktore… obrátila se na mě jako k nejstaršímu.

– Bylo mně dvacet, když zemřel, a přes deset, když jsem ho slyšel prvně v rozhlase. Tenhle pán by musel mít víc než sto let!

– Já vím, je to nepravděpodobné, ale prosím vás, nám tady slouží mladé sestřičky a kluci místo vojny, potřebujou se něčím pobavit mezi tím smutkem dokola… A on opravdu tak krásně bečí, když si zamane. Tak jim nechci kazit hru. My mu tady mezi sebou říkáme Prezident, nebo prostě Beneš. To přece není urážka. Já urážky ani zesměšňování pacientů nesnesu, i když nejsou někdy víc než hlávka zelí.

– A co tu dělala naše matka?

– Nosila mu svátost oltářní… řekla sestra nejistě. Ještě nebyla zvyklá, že se ve špitálech už zase smí náboženství.

– Benešovi? Vždyť to byl volnomyšlenkář a svobodný zednář. Ateista!

– Nejen jemu. A nechodila vždycky sama. Ty dámy nosily svátost oltářní ještě dalším. Každý, kdo mohl polykat a měl zájem, dostal. Je to nějaká nová úprava, už nemusí chodit po nemocnici kněz se zvonícím ministrantem jako před válkou. Dneska přijde taková zbožná babička s čistým kapesníčkem, a šup, Pánbůh je v žaludku… Tak tahle vrchní zřejmě moc pobožná není. – Chtějí je dostat do ráje. Zlobil byste se? Být na jejich místě? Já rozhodně ne. Škodit jim to nemůže.

– Ale proč tu byla naposledy tak dlouho? Staniční si povolila límeček své uniformy, jako by ji tlačil:

– On se někdy tak rozpovídá… řekla nejistě. – A to vám pak zní jako román. Nebo gramofonová deska. Neurolog ovšem tvrdí, že to je nesmysl. Příště ty řeči

máme nahrát. Támhle je na okně magnetofon. Ale on od té poslední návštěvy jaksi oněměl. Asi se namluvil do zásoby.

– Ale o čem? O čem to vyprávěl?

– To je různé. Nejvíc z třicátých let. Stříbrný, Kramář, Gajda, samá politika. Ale taky úplné nesmysly. Habsburci na Hradě nebo husiti v Hustopečích. Ale smysl to dává, přesvědčíme každého. Bohužel, když tu byla vaše paní matka, nikdo na magneťák nepomyslel. Jen jsme zapsaly do statusu: „Mluví souvisle přes půl hodiny.“ Ale ten den prý mluvil už od oběda, jen to nemáme doložené. Ty dámy, co byly kolem, z toho byly na mrtvici, ale poslouchal i jeden civilňák a ten se potom tak opil, že je dodnes na záchytce. Musel to být zážitek.

– Kdy se to stalo?

Podívala se na mě udiveně: – V ten den, kdy umřela vaše matka, pane doktore… řekla, jako by mě napomínala. A tak jsme se rozešli. Na chodbě jsem se ještě rozhlédl kolem sebe. Bylo právě sprchování. Vozili ty lidské trosky v omyvatelných kolečkových židlích pod sprchy. Mladíci, kypící zdravím, kteří si tím nahrazovali vojnu, se při tom sotva ovládali, někteří byli hlasití. (Ten můj se třese jak sulc! Můj se posral strachy! Tu bábu musíme přivázat!) Staniční tím zmatkem prošla důstojně, jako by neslyšela.

– Nemají žádný pomocný personál, který by šel do toho zoufalství za pár korun… omlouvala tu scénu Edita vedle mě a překřikovala protestní skřeky pacientů. – Jen tyhle z civilní služby, co jsou tu místo vojny… Představoval jsem si pod sprchou pana prezidenta.

– Ti kluci s nimi zůstávají ve sprchách samotní?

– A kdo by je měl hlídat a namočit se při tom? Nikdo si nestěžuje, vždyť ani většinou nevědí, kde jsou a jak se jmenují. Tady je každý na hlavu. Snad bys nevěřil té pohádce o svém dvojníkovi! Staniční je z toho všeho už přepracovaná a plete se jí život. A taky stárne. Každého z nás jeho prostředí ovlivní.

– Stárne a senilní jako já? Je nejmíň o deset roků mladší, dívko. To jsem byl ještě jura. Po šedesátce. Ale den matčiny smrti jsem zapomněl, tak jaké vychloubání! Myslela, že se ptám. Řekla mi polohlasně datum, snad aby to nikdo neslyšel, jako by to bylo neslušné a nechtěla mě shodit.

– Pojedeš do lázní, a všechno bude v pořádku… řekla už zase nahlas. – Někdy na jaře… Zařídila to zřejmě za mě. – Jsem už nervózní, když pořád sedíš doma. Musíš zas sbalit nějakou ženskou… To byl druhý důvod, proč jsem si ji vzal. Byla vždycky tolerantní, ba víc. Byla má vrba. Naše známost vlastně vznikla tím, že jsem se s ní o svých avantýrách radil. Jako by sama nebyla ženská. Sloužili jsme často spolu a já jí vykládal o svých milenkách. Až po dvou letech jsem poznal, že ji to vzrušuje a že se vůbec necítí být mimo soutěž jako uznávaná ošklivka. Toužila být při tom. Jako sexuální sekretářka, pomáhat, evidovat a pamatovat na všechno, co je třeba udělat. Tím se postupně stala nepostradatelnou. A dneska je má jediná.

– Do žádných lázní nepojedu… řekl jsem rozhodně.

– Aspoň ne dřív, dokud se tohle všechno nedořeší. S babičkou. Říkával jsem své matce „babičko“, protože v našem stáří už mi dělalo potíže říkat jí „maminko“, a navíc jsem jí chtěl jaksi ideově poskytnout vnoučata. – Čeká mě přece vyřizování pozůstalosti, úřady a prázdný domek na předměstí. V údolí.

Postavil ho otec mé matky blízko dráhy, protože se železnicí spojil svůj život. Pamatuji se na něj přesně. Na dědečka. Byl malý a svalnatý, mrštný, teprve v penzi začal pít jedno pivo denně. Měl pleš, kterou si každé ráno přeholoval, nosil cvikr a licousy, jak to bylo zvykem u c. k. úředníků. Původně se však vyučil jako pokrývač, protože měl převzít firmu svého otce v jedné západočeské vesničce. Ten ji však propil a jeho nejstarší syn musel začít od píky jako topič na lokomotivě, vypracoval se jako skutečný selfmademan. Patřil ke generaci, která rozhodla o češství Čech. V polovině devatenáctého století došlo k takovému vzrůstu českého obyvatelstva, že náhle převládlo ve všech vnitrozemských městech a v Praze nakonec měli Češi všechna obecní zastupitelství. Dodnes se na Olšanech vzpomíná na radního Pštrose na jeho hrobce proto, že první promluvil ve čtyřicátých letech na pražské radnici česky. V té době začala taky česká emigrace do Ameriky a Ruska, utvářel se proletariát a menšiny. Československo jako stát bylo vlastně vrcholem téhle vlny. (V roce 1836 se ze 133 000 obyvatel Prahy hlásilo 60 000 k české národnosti. Do roku 1886, tedy za padesát let, vzrostlo obyvatelstvo na 180 000, z nichž bylo 130 000 Čechů.)

Domek při jeho vzniku obývaly dvě rodiny: moji rodiče a já v přízemí, rodiče mojí matky v prvním patře, to bylo koncem dvacátých let dvacátého století, což prý byla nádherná doba. Od těch časů naši vymírali jeden po druhém a nakonec jsem se odstěhoval i já, posledních třicet let tu bydlela matka sama. Měla za domkem velkou zahradu a podle lokálky, která pískala na kolejích za ní, mohla klidně řídit hodiny. Jízdní řád se tu nezměnil od první světové války. Stavení ovšem chátralo, za krátké ofenzivy vlasovců na konci druhé války dostala severní stěna zásah naplocho, takže opadla omítka, kterou dodnes nikdo neopravil. Stromy v zahradě byly přerostlé a užitková stavení – bývalá králíkárna, dílna a altánek – už pouhé kostry. Letos naštěstí bylo parné léto a zeleň keřů i stromů vše milosrdně zakryla. Byl jsem rád, protože stav toho domu byla má neustálá reálná výčitka. A matka odmítala cokoliv opravit nebo pronajmout, s odůvodněním, že se přece jistě brzo ožením a pro svou ženu a děti dám příslušně vše opravit podle svého vkusu. Jaksi tu neustále stávkovala, aby mě mlčky donutila k činu, ale později už protest pominul a spíš si na svou existenci zvykla. Nejmíň posledních deset patnáct let naopak vše udržovala při starém z piety, rovnala zařízení obou bytů, vlastní pozůstalost a korespondenci. Měla ji ve stole v obývacím pokoji v přízemí a já se tomu stolu pečlivě vyhýbal, protože jsem nechtěl zasahovat do jejích mýtů. Vytvářela si obraz svého života tím, že mi třeba po telefonu oznámila: „Dneska jsem spálila všechny dopisy od Tucky, byla to vlastně proradná Židovka.“ Tucka zemřela už dávno a já nikdy nevěděl, že to byla Židovka nebo že matka byla antisemitka. Snad takhle pomlouvala všechno, na co nechtěla vzpomínat nebo co ji příliš dojímalo. Otevřel jsem ten stůl, až když zemřela a já vyprovodil vůz pohřební služby. Bylo tam všechno srovnané ve slohách, dopisy a fotografie, dokumenty: Naši, Joška, Já, Náš nejdražší, Školy, Kolegové… Poslední sloha nesla nápis: Naši psi.

Sedl jsem si k tomu stolu, truhlářské práci dvacátých let, ale napřed jsem musel zavřít okno. Bylo otevřené. Přestal jsem se už divit svým chybným výkonům. Ale zapomenout zavřít okno v přízemí! Do domku jsem přece vstoupil sám. Možná že ho otevřel někdo jiný. Dělává se to, když v bytě někdo zemře. Ale nikdo jiný přece nemá náhradní klíče. Navíc jsem našel nad polootevřenou zásuvkou nedopitý hrnek kávy. To je ještě divnější, protože já piju vždycky jen čaj. A čaje je tu dost, protože matka o mém zvyku dobře věděla a shromažďovala vždycky ty nejlepší značky. Nechtěl jsem už ale myslet na tyhle záhady. Tuhle jsem nechal rozsvícený reflektor u svého auta a vybil během dopoledne baterku. Stává se to i mladším, já vím, ale mně se to stalo podruhé v jednom týdnu. Nebo klíče. Dovedu strávit celé dopoledne tím, že ztrácím a opět nalézám klíče, úplně sám v prázdném bytě. Matka měla kdysi stejné potíže, jenže ta se mohla pomodlit, záviděl jsem jí skoro. Modlila se k svatému Antoníčkovi, patronu ztracených věcí. Byl bych se k němu teď taky nejradši modlil, protože jsem najednou nemohl najít tu slohu nadepsanou JOŠKA, jak říkala mému otci. Nakonec jsem ji našel na kredenci, ačkoliv bych přísahal, že jsem ji ukládal zpět na místo. Začal jsem prohlížet všechny dokumenty, byly to většinou známé věci: křestní list, zápis na ukrajinské emigrantské fakultě a potom na pražské technice, ustanovení do zaměstnání, potvrzení o ilegální činnosti za války ve skupině Lev a poúnorový vyhazov. Někde vespod byla obálka s názvem NEMOC, ta obsahovala popis otcovy operace, na kterou později zemřel. Za protektorátu mu totiž profesor Jirásek vyňal ledvinu, protože se domníval, že je poraněná. Předcházela tomu zvláštní historka. Pro mě bylo důležité, že si mě otec před operací zavolal a řekl se zvláštním úsměvem, jak to uměl jen on (byl to hezký člověk): „Máš sourozence.“ A předal mně klíče od garsoniéry, kde po rozvodu bydlel. Během operace jsem odtamtud odnášel celé kufry prázdných lahví, většinou od alkoholu, malou knihovničku vzácných pornografických „soukromých“ tisků (v šestnácti letech!, lidé mě litovali, ale já byl tak bledý, protože jsem celé ty dny proonanoval) a pálil ve sklepě zvláštní slohu jeho vojenských dokumentů, anglických i ruských, některých docela nedávných. Byl dosud protektorát a nebylo to všechno bez nebezpečí, ale já kvůli té pornografii zapomněl na svého sourozence, a když jsem potom chtěl vědět víc, vrtěl jen otec hlavou: „Až se uzdravím!“ Ale uzdravování mu trvalo čtyři roky, dočkal se ještě Vítězného února a nedlouho po něm zemřel. Vlastně jsem na to zapomněl. At doteď. Kdo jiný může být ten divný pán, se kterým si mě lidi pletou? Snažil jsem se několikrát něco dovědět od matky, ale ta prostě o těchto věcech nechtěla mluvit. I když si jistě pamatovala, jak si před ní klekla ta dáma, která přijela v limuzíně se šoférem, když mě matka vedla za ruku do místního parku mezi děti. Prosila ji, aby se dala rozvést, že bez mého otce, Jošky, nemůže žít. Matka trpělivě také snášela různé pomocnice, které otci radily s jeho koníčky (choval poštovní holuby, křečky i včely) nebo které mu přinášely k opravě výtvory vlastní. Rozvedla se jen proto, že to chtěl on, prý formálně. Bylo to v době vrcholné nezaměstnanosti, kdy fašistická Vlajka spustila kampaň proti rodinám, kde oba manželé pracují, a matčin kolega Jambůrek naše udal v tom listě. Od té formality byl otec doma sotva jednou týdně, pravidelně v sobotu, kdy do nedělního oběda spal. Přesto se matka jednou prořekla: Ve Skalici prý, kde oba po první válce učili, byla nějaká paní Boďová, manželka ředitele pivovaru, která s otcem protancovala boty… Jmenuje se můj sourozenec Boďa? A dožil se tedy už taky sedmdesátky? Není to zbytečná starost? Nevlastní sourozenec nemá na dědictví právo. Měl bych rychle tenhle domek prodat prvnímu zájemci a obstarat si místo někde v ústavu, kde bych umřel bez obtěžování svého okolí. Elegantně a sám jako matka. Připadalo mně najednou směšné pátrat v mém věku jako nějaký detektiv a byl bych toho všeho nechal, kdybych nezaslechl zřetelné kroky. Co když můj sourozenec má stejné úmysly? A co když k tomu má nějaké zmocnění, dokument? Jak to vlastně bylo s otcovým vlastnickým podílem na tomhle domku? Byl z venkova, míval jsem pocit, že tohle je pro něj město, kultura. Jeho rodiče na moravském Slovácku byli možná bohatší, ale žili hůř, maso jedli jen jednou týdně, vstávali k dobytku ve čtyři ráno a na záchod chodili do budky před domem. Znal jsem to, jezdil jsem tam jako dítě na prázdniny a vůbec se mi tam nelíbilo. Slovácký dědeček se zpíjel slivovicí a střílel potom po lidech z vikýře vzduchovkou. Kdežto český dědeček, když se pohádal, vylezl na střechu tohohle domku a trucoval vedle komína, někdy až do rána. Jako vyučenému pokrývači mu to nedělalo obtíže. Možná že vzpomínal, co by se bývalo stalo, kdyby neudělal kariéru u dráhy. Otec se sem jen přiženil a platil přece činži, takže můj sourozenec, ještě k tomu nevlastní, nemůže mít žádné nároky. Navíc je to dneska cizinec! Otcova rodina měla příbuzné po celém Slovensku, hlavně kolem Skalice. Rozeznávali se podle toho, jak říkali konečníku: řiť na Moravě a riť na Slovensku. Dokonce prý v mládí takhle rozeznávali a slovakizovali i Masaryka (Masaryku, otvoritě!), jak píše Herben. A protože otcův přímý bratr skončil až v Košicích s velkou rodinou, mám dneska na Slovensku, tedy v cizině, přímé i vlastní bratrance. Ale teď někdo doopravdy bere za kliku!

Vyskočil jsem a vrhl se ke dveřím, prudce jsem je otevřel, ale nestál tam nikdo. Ani v předsíňce. Vyběhl jsem po schodech, když jsem se ujistil, že dům je zavřen, že jsem tentokrát nezapomněl. Na schodišti byli dosud u stropu vycpaní ptáci, dar nějakého fořta z Levoče, který jezdil dědečkovými rychlíky, odporná stvoření se skleněnýma očima, která jsem jako dítě musel utírat od prachu a leštit. V prvním patře bylo všechno jako kdysi, za mého dětství. Matčini rodiče sem přivezli celé zařízení rovnou ze svého bytu v Kútech, kam mě matka posílala vždy na zimní měsíce až do mých šesti let. Moje první vzpomínka, jak jsem si uvědomil při své analýze, je právě odtamtud. Jak se procházím, veden za ruku mezi obrovskými pyramidami sněhu v zimě roku dvacet devět, právě tříletý. A jak přitom svírám v kapse své přirození, protože se nechci počurat, inu, analýza.

Nejvíc jsem miloval dědečkův pokoj, jeho oknem bylo vidět přímo na jednokolejku venku, která vedla po „pěšúňku“, což je český výraz pro Beschung, na dráze běžný. Vedle okna bylo vyřazené lůžko z lůžkového vagonu Vagon-Lits, jak se tehdy jmenovala francouzská společnost, která u nás provozovala jídelní a lůžkové vozy. Z těch se tu také používalo vyřazené nádobí, světle modré, se secesním L uprostřed talířů i hrnků. Na stěnách pak samé fotografie v přepychových rámečcích – doklad styků pana inspektora. Ministři jako Milan Hodža, umělci jako Oskar Nedbal, ale i opozice – páter Hlinka a biskup Okáli, několik abatyší a bankovních ředitelů, včetně zmíněného fořta z Levoče. Všechny s osobním podpisem a věnováním… Rozsvítil jsem, protože se mi zdálo, že je tu tma, a protože jsem chtěl mít jistotu. Otevřel jsem dveře do koupelny a na půdu. Nikde nic. Ale přece… Vrátil jsem se do dědečkovy pracovny. Byl tu také úřední stůl, na který připevnili telegrafní přístroj, ještě ten s dlouhými proužky bílého papíru na velkém kotouči pro morseovku… K tomuhle stolu prý přibili dlaněmi ustupující Maďaři dědečkova přítele, výpravčího z Pravna, v bojích po první světové válce. Často jsem si to v dětství představoval: jak krvácel a nemohl se hnout. Hmatal jsem ty dvě díry, které byly pokryty zeleným suknem, ale nesměly se opravit jako památka. Dneska na tom sukně byl obyčejný skleněný talířek a na něm jakási zvětšená ampule, fiola s broušeným uzávěrem. U ní anglický leták psaný počítačem: Jednou týdně pět kapek, nejlépe na oplatku… Na oplatku? Hned mě začaly napadat divné souvislosti. Pomalu jsem se vracel po schodech do matčiny místnosti a vůbec si nevšiml, že vedle dveří stojí malá postavička.

– Co tady děláte?

– Já jsem Kločková… představila se. Byla to ta kulhavá paní z pohřbu, vzpomněl jsem si; přistěhovala se k nám do sousedství za protektorátu, když jí nacisté zastřelili muže. Matka jí našla byt někde v suterénu. Po válce dostala celé patro po Kotkových, místních Němcích, docela slušných lidech, které vyhnali za revoluce, a jako jediný doklad jejich zvěrstev předložili fotografii vánočního stromku, kolem něhož stojí celá rodina nahá, nudisté.

– My se přece známe. Pojďte dál. Ale jak jste se sem dostala? A jak to, že jsem vás nezahlédl?

– Jste trochu rozrušen, pane doktore, není divu. Bude to teď pro vás těžké, bez maminky. Je z vás sirotek… Musel jsem se usmát, sirotek skoro sedmdesátiletý. Ale něco na tom je. Přímé příbuzné už nemám.

– Žila jenom pro vás, pane doktore, to víte, jediný syn. A právě proto mně dala zhotovit třetí klíče… Myslel jsem dosud, že jediné náhradní klíče od tohohle domku mám já sám.

– Aniž mi co řekla? Vidím, že mi neřekla víc věcí.

– Nechtěla vás rušit, pane doktore… odříkávala přede mnou kulhavá přítelkyně jako žákyně ve škole. Zřejmě se na tuhle návštěvu připravila. Přišla ve světle červeném kabátku jako Karkulka a napudrovala si tváře téměř moučně. – Ty vaše neustálé nákupy různých pamlsků a zásob byly také zbytečné, někdy jsme to musely vrátit do obchodů, někdy prodat nebo rozdat, stará ženská toho sní jak ptáček. Ale vy jste si nedal říct, a ona, když něco potřebovala, nechtěla prosit, protože se bála, že toho zas koupíte moc. Prostě se bála, že si uděláte škodu. A na hřbitov jste ji přece nemusel vozit autem, snesla by tramvaj… Vzpomínal jsem, že poslední léta se zadýchávala už po pěti krocích. Ale na Dušičky a o Vánocích na hřbitov musela. Pochodovali jsme od lavičky k lavičce, než jsme se dostali k místu, kde spočívají všichni někdejší obyvatelé tohohle domu. V hrobě tři krát tři metry. Brzy tam budu s nimi.

– Jak to víte? To vy jste s ní jezdila tramvají do toho špitálu? Muselo ji to dřív nebo později zabít. Už se nedivím. Kostel je za rohem, ale do špitálu přes půl města. Vy jste neviděla její nálezy? Srdce jí fungovalo vlastně zázrakem, víme? Chvělo se, netlouklo… Ustoupila o krok, jako by se chtěla vyhnout ráně.

– Já za nic nemůžu. Trvala na těch návštěvách, a přece ji nenechám jet samotnou. Musela být každý týden u toho Beneše, snad to někomu slíbila… Pamatoval jsem si, že takhle jezdila za komunistů dvanáct let přes celou republiku do leopoldovského tábora za svou příbuznou. Některé věci brala jako povinnost. – A byly jsme přece obě v tom spolku slovenských žen Živela, víte?

– Takže vám to nařídily členky toho spolku? Těm už je asi taky dost let. Geriatrický gang? Neuvědomoval jsem si, že mluvím moc hlasitě. Ustoupila o další krok, až docela ke stěně. – Nebojte se mě, prosím vás. Pojďte se posadit… Obrátil jsem se do místnosti. Bůhví, co si o mně myslí. Když jsem byl v Americe, rozšířila moje matka zprávu, že tam přednáším na univerzitě, a její přítelkyně mi začaly říkat „pane profesore“. Jistě něčím ohromila i tuhle babku, a ta si myslí, že provedla něco strašného tak vynikající osobnosti. – Co se vlastně stalo to odpoledne při vaší poslední návštěvě? začal jsem co nejlaskavěji. Poposedla, takže seděla jenom na hraně židle, a zdvihla pravačku jako k přísaze:

– To já nevím, přísahám, že nevím. Za Benešem chodila jen vaše maminka. Já měla na starosti Forejta. To už přece víte od pana faráře Adolfa. Přijal to jméno, aby je očistil od té hnědé močůvky. Svatý Adolf. A uvidíte, že to dokáže… Ovládl jsem se.

– Mě zajímá to odpoledne, a ne svatost pana faráře, snad chápete. Nosily jste jim hostie? Jak se to teď smí? A kapaly jim před tím na ty oplatky nějaký zahraniční lék? Vytřeštila oči a začala plakat:

– Co vás to napadá, pane doktore. To by přece byla svatokrádež. My přece obě chodily do klášterního ústavu. Učitelky z nás vychovaly ctihodné sestry. Jenže ze mě v Lučenci a z vaší matky Češky U svaté Anny v Žitné ulici. Po první válce se nám trochu zamotala hlava, to je pravda, ale už dávno jsme obě zas našly cestu pravou. Takový hřích by žádná z nás nikdy nespáchala. Znesvětit hostii.

– Ale tak mi prosím vysvětlete, proč se devadesátileté paní týden co týden pachtí do ústavu, kde by mohly samy ležet, za stejným pacientem? Dobře, chcete jeho spasení, ale to by obstaraly i mladší kolegyně. Proč tam musela matka chodit osobně? A proč při tom najednou zemře?

– Já nevím, pane doktore, přísahám, že nevím. Byly jsme sice v té Živele, ale to nebyla žádná ilegalistika, vyšetřovali mě kvůli tomu v padesátých letech, ale pak to zastavili, protože vaše maminka byla v partaji…

– To není možné! Další nesmysl. Ta zbožná žena, klášterní dítě, dcera republikánského otce. – Tomu nevěřím…

– Vstoupila tam jako všichni. Po Únoru, při tom náboru, byla to taková jakoby národní povinnost. Lidi mysleli na Sokol a vlastenectví, koho by napadlo, že se za dva roky bude věšet a zavírat jako za nacistů? Udělala moc dobře, protože nás všechny ochránila. A jestli šlo o nějaká tajemství… Znovu se vynořila ta představa. Odkud? A proč tak naléhavě? Spolek na podporu bojovníků za svobodu, který někdo převede po Únoru do podzemí jako organizaci, a který odněkud podporují jako své zasloužilé. Nikdo už neví, kdo to byl a proč, prostě to tak jede dál a dál, automaticky. Copak nechtěla po Únoru Posse Brázdová unést nebo odvézt Beneše do Švédska? Copak se nemohla najít jiná organizace, která ho prostě schovala v blázinci mezi geriatriky a pustila do světa zprávu o tom, že zemřel? Nesmysl. Ale vysvětloval by, proč se tu pořád někdo kolem mě motá, kdo vypadá jako já a koho přilákala smrt mé matky! Bláznivá představa. Opravdu, klinicky bláznivá, ale tak naléhavá! Zdálo se mi, že má hlava praskne:

– Paní Kločková… začal jsem tiše skandovat, úplně ji to zmátlo. – Nejlíp bude, když na všechno zapomenete. Žádné úmluvy a poslání. Nosily jste svátost oltářní umírajícím, a přitom samy umíraly. Tak. Nic jiného. Dejte mi ty klíče a můžete jít… Zůstala sedět a pofňukávala, moučné krytí na tvářích tálo.

– Ale to přece nejde zapomenout. Nemůžu zapomenout na svého muže, na své mládí, pane doktore. My jsme to Československo udělali, víte? Když přišli vaši učit do Skalice, každý svobodný, neexistoval ještě žádný pořádný stát, o Masarykovi lidi jen slyšeli a Maďaři se domnívali, že všichni Slováci budou mluvit po jejich do roku dvacet. Šlo jim o každou duši, protože prý jich samých je tak málo. Učitelské ústavy byly jen maďarské, sem tam Němec, tedy rakouský. Na obci seděl pan Prikasz, po válce Příkazký, potom za Štátu Príkazký, ten člověk neuměl pořádně žádnou řeč, víme? Kdyby nebyli po válce přišli Češi, tak naše kultura zanikla, to vám říkám jako roduverná Slovenka. Sama jsem se musela učit všechno znovu, a v tom mně Liduška, jako vaše maminka, moc pomohla. Já ji za to naučila po našem připravit zelí, lečo, klobásky a pít víno. To u vás nikdo neuměl. Tady se všechno sladí. Učily jsme na stejné škole a našly si kolegy z Čech. Byla to vlastně věčná republika, ta krajina mezi Strážnicí a Skalicí. V létě se jezdilo do Luhačovic, to ještě za Rakouska, zpěvák a lékař doktor Blaho, Úprka, vzdělanější lidé z obou stran, vždyť vlastně i Masaryk mezi ně patřil, byli jsme tam Čechoslováci odnepaměti. A tak se nedivte, že nás ten nový stát nadchl. Zachráníme bratry Slováky, a sami si polepšíme! Na přední místa přišli lidé, kteří by v Čechách dělali adjutanty. Byla z toho pak zlá krev, ale oni svou práci odvedli často líp než Maďaři. Protože byli především nadšení. Liduška mi vyprávěla, jak poznala vašeho otce jednou na schůzi, mluvili spolu nejdřív slovensky, tehdy se to tak nebralo. Při prvním polibku to vzal tak vášnivě, že jí srazil klobouk do potoka. Nikdy potom ho už nenašla. Co všechno odplavalo s tím kloboukem! Joška je slovácké jméno pro Josefa jako Francek pro Františka, líbala jsem se tehdá taky, abyste věděl. Fandily jsme té nové republice, a když se pak dostala za Mnichova do krize, chtěly jsme ji zachránit. Vždyť v ní vlastně začal náš opravdový život!

Kluci převáděli lidi za slovenského Štátu, to už oba učili na školách v Čechách, jezdili jako na neděli domů, ale místo k rodičům šli rovnou k Javorině, znali tam každý kout. Za slovenského povstání se oba hlásili marod, a tak to dopadlo. Francka Němci chytli a skončil v koncentráku, vašeho tatínka postřelili, a nakonec ho to stálo život. Nedivte se, že Liduška nemohla zapomenout, já taky ne. Kdyby dneska někdo přišel a řekl: tuhle máš ten nový Masarykův stát, tuhle máš svoje mládí, procedila bych krev jako oba naši kluci… Vám o tom moc nevyprávěli. Rozvedli se jen formálně, to mi věřte, a za druhé války se tohle tajilo, buďte rád, ušetřili vás starostí. Ale já zůstala věrná. Jsem dodnes v Komenského nadaci, někdy mě navštivte, tuhle jsou ty klíče od domu… Změnila se najednou a celou přednášku vychrlila, snad jako obžalobu. Pochopil jsem proč, trochu jsem se při jejím vyprávění usmíval. Rychle jsem stáhl rty. Poděkoval jsem za klíče a doprovodil ji před dveře. Doufal jsem, že nevybuchnu smíchy.

Ty důvěřivé babky, ony opravdu budou do smrti věřit té pohádce? Někde holt zálety vymlouvají studiem egyptologie, u nás ilegalistikou. Dostával jsem zlost na svého otce a jeho kamaráda. Měl jsem ulehčenou pubertu, pocítil jsem k němu zlost snad dvakrát, dneska však plnou silou. Pubertu mi ulehčil tím, že zemřel tak brzo a já se stal jediným samcem v rodině. Ale nikdy jsem nikomu neřekl, co jsem tehdy během jeho operace zažil. Nejen že jsem musel vynášet ty prázdné láhve, většinou od koňaku, jeho oblíbené značky Marie Blizard, a s napětím zvládal za dva dny jeho pornografickou knihovničku, ale stal jsem se i svědkem návštěvy. Vpodvečer druhý den přišla asi dvoumetrová zrzka s cigaretou u rtu a v koženém kabátě po kotníky: „Kde je Joška?“ zeptala se. „A Francek taky chybí? Ty se ještě neholíš, viď?“ pohladila mě po bradě a trochu stiskla, jako bych byl holka, a bez pozdravu odešla. Líně a pomalu. Táhlo z ní pivo. Jak jsem ji nenáviděl! Ale co jsem mohl dělat? Říct „tatínek je ilegálně činný“? Ti se obětovali pro stát, určitě. S takovou štětkou od kolotoče. S kurvama. Ještě dneska se při té vzpomínce rozčilím.

Všechno se to přece stalo před více než padesáti lety. A nikomu jsem to neřekl. Budu to vykládat paní Kločkové a špinit její Československo? Kdo ví, kde její Francek skončil. Slyšel jsem, že byl samý dluh. A kdo ví, kde skončil ten matčin klobouk! Proč jsem tak neklidný? Proč tady chodím jako medvěd v kleci? Přišel jsem, abych prohlédl všechny doklady, připravil je k pozůstalostnímu řízení a srovnal korespondenci. Jenže všechno už za mě udělala předem. POZŮSTALOST byla první sloha v levém šupleti nahoře. Všechno dopodrobna srovnané. I se stavební smlouvou na zdejší dům a s prvním dopisem družstva dědečkovi: Milý bratře! začínal ten dopis z roku dvacet dva. Ještě před čtyřmi lety korespondoval otec mé matky německy: Sehrgeehrte Herren! A v hovoru používal rakouské varianty mateřského jazyka: šlendriján, aušus, vercajk, to byla jeho oblíbená slova. Kolikrát jsem ho slyšel křičet, skandovat, šeptat i opakovat slovo „šlendriján“ v Kútech! Ale po stavbě domu se už psalo jen česky, splácel se dluh bance i družstvu, zajišťovala zařízení. Matka připravila vše vzorně, i s účty v různých variantách koruny za různých státních zřízení. Musela na tom všem pracovat všechna ta léta, co se chystala tenhle domek opustit. Dokonce si nechala podepsat i svědka: Ethel Kločková… jak dojemné. Potvrzovala stav movitých věcí: šatstva, knih i skvostů (zlatý křížek kolem krku a několik náušnic). Z těch tedy nezbohatnu. Tehdy se opět přihlásila má Představa: Jestli to všechno je jen hra, zavádění, pak ovšem… nemá tohle prohlížení cenu. Vždyť jestli ti dva byli opravdu napadeni v akci, nemohlo být lepší výmluvy než svést všechno na perverzi. Dobře si vzpomínám, jak vypadala otcova záda. Přišel uprostřed noci a museli jsme ho vést domů tajně zahradou, protože oba psi, které jsme tehdy měli, začali nadšením skučet a svíjet se, jak to dělávali, kdykoliv otec přišel. Matka mě pak zahnala spát a sama otce svlékala v koupelně nad vanou. Dveřmi jsem zahlédl jeho záda, pod žebry se táhl asi půlmetrový krvácející pás, jako by tam někdo strhl nebo spálil kůži. Bylo to zranění, na které později zemřel. Žádná erotika. Jestli má pravdu bába Kločková, tak ovšem má matka vymyslela alibi a i ten rozvod mohl něčemu sloužit. Ale proč by o tom po válce nikdo nemluvil? Jen kdyby nějaká taková akce trvala až dodnes? Kvůli tomu uzlíčku bez šedé hmoty mozkové v Editině odklaďáku? Ale v tom případě tady sedím úplně zbytečně. Tady jistě matka všechno pečlivě uklidila. Mám ještě jednou vyběhnout nahoru? Nebo se podívat do sklepa? Domek byl podsklepen jen zčásti a dědeček kvůli tomu vedl s „bratrem“ předsedou družstva dlouhý soudní spor. Znal jsem i místa na půdě, kde jsem v pubertě měl svůj tajný úkryt a napsal první milostné dopisy, o kterých matka nevěděla.

Ale vždyť už se nakonec tak těžko hýbala, přece musela mít svůj úkryt někde nablízku, na dosah. Úkryt, kde si schovávala důležité věci, sama pro sebe. Naposled to byly religiózní předměty. Portrét svaté Ludmily, pozdravy z Říma od přítelkyně a dopis od kardinála Berana, který ji učil ještě jako mladík v klášterní škole náboženství. Udělala si ve své ložnici malý oltáříček s klekátkem, kde to všechno shromažďovala, včetně církevní literatury. Bývala to dřív manželská ložnice. Často jsem dveřmi slyšel, jak tam spolu souloží, dokonce i po otcově zranění. Matka jednou přivezla extra taxíkem profesora interny, který otce ošetřoval, aby mu to zakázal, ale nedosáhla svého.

„Váš manžel je tak obdařen…“ usmíval se profesor skoro teplajznicky, odmítl honorář a odjel na svůj účet. Dala tu velkou manželskou postel vynést brzy po otcově smrti, ale dosud tam stál v rohu proti oltáříčku mramorový stolek s mosazným kováním, obvyklý ve dvacátých letech a svědek druhé části její osobnosti. Před ním se krášlila. Pamatuji si dodnes, jak se před ním zhlížela v šifonových šatech, které jí někdo přivezl z Paříže. Dodnes cítím tu vůni, kterou si natírala podpaží. Nevím už, kam se to chystala, ale žárlil jsem a nemohl jsem usnout. Musela přijít její matka, moje babička, nejmilejší osoba mého dětství, a zpívat mně ukolébavku, jako by mně byly tři. Matka si v mládí potrpěla na módu, do školy v tom ovšem chodit nemohla, ale tenhle kout, na němž dneska stojí lahvičky s Trimepranolem, léky proti bolestem, spreje a zásypy, to byl její kout hříchu. Jestli tady něco ukryla, tak sem.

Otevřel jsem malé šuplátko, pod zrcadlem, kde ukládala své krášlicí přípravky. Teď bylo nacpáno obvazy, mastmi, čípky a páchlo kafrem. Bylo tak plné, že při otevření několik špulek pružného obinadla upadlo na zem. To bylo divné. Probudila se ve mně pátrací vášeň. Opatrně jsem otvíral celou zásuvku. Nešlo to. Musel jsem ji vyviklat. A potom poslepu, porodnickým způsobem, jsem začal zkoumat ten tmavý prostor kousek po kousku, jako když krvácí děloha, protože po porodu neodešla placenta. Každé šťouchnutí prorazí tkáň. A měl jsem úspěch. Úplně vzadu jsem nahmatal lepenku. Nějaký list. Pomalu jsem ho vyprošťoval změtí léčiv, která ještě pamatovala druhou válku. Na světle jsem spatřil útržek staré nažloutlé fotografie. Bylo to nádraží v Kútech, kde právě zastavil přepychový vlak. Na fotografii bylo vidět odznaky Vagon Lits se státním znakem dvouocasého lva. Před stupátkem stál rozhodně se tvářící menší pán s licousy a cvikrem, vedle něho Liduška sotva dvacetiletá a vpravo ministr tehdejší vlády, doktor Eduard, nyní Edvard Beneš. Vzorným kaligrafickým písmem šlo přečíst: Geniál… ovi. A sličné dce… eneš. Všiml jsem si, že ta fotografie je utržená zvláštním způsobem, jakoby klikatě. Představa: aby se její druhou polovinou mohl někdo prokázat jako legitimací. Jako v dobrodružném příběhu. Seniláků. Chtěl jsem vrátit zásuvku na místo, ale nešlo to. Fotka byla ovšem zaprášená, zažloutlá, nikdo se s ní zřejmě nevykazoval už delší dobu. Ale přece. Našel jsem chybějící článek. Mezi matkou a Benešem.

Ale já to přece vždy tušil! Jen jsem se o tom neodvážil zmínit. Navštívit prezidenta… jsem říkal té vzpomínce. Bylo mi tehdy asi deset let. Hitler stál před branami a všichni čekali nálet na Prahu. Rozdávaly se plynové masky, dokonce i u nás, v páté třídě. Měli jsme skvělá letadla, dvouplošné Avie, měli jsme mistra v akrobatice, kapitána Nováka, všechno jsem to znal z obrázků v časopise Světozor. Ale nacisté prý mají letadla, která zničí Prahu během jednoho dne. Aspoň děti evakuovat. A tehdy se matka rozhodla, když jsem jednou přišel ze školy, vstala od rádia Telefunken, z něhož se stejně neozývalo nic než pár tónů, kterými začíná Smetanova Vltava a které vysílal Radiožurnál jako svůj signál čekání. – Půjdem na Hrad… řekla a odjeli jsme tam tramvají. Beze slova, jen jsem si všiml, že má na sobě svůj sváteční kostým a že voní tou francouzskou voňavkou, ke které jsem si čichal, když nebyla doma. Na Hradě jsem musel stát u Maxmiliánovy brány, protože byl zavřený. Hlídali tam tehdy mladí vojáci v uniformách legionářů, měl jsem štěstí, ten den měli italskou uniformu, s pérem za zeleným kloboukem. A dva dny nato mě odvezla do vesnice na Sázavě, mezi asi dvacet podobných kluků. Starala se o nás místní sokolka v uniformě a nutila nás denně cvičit, i když jí muselo být přes šedesát. Tam jsem taky prvně v životě veřejně vystoupil. Překládal jsem, spíš telepaticky, Hitlerovu řeč proti Benešovi: – Tam stojí pan Beneš, a tady stojím já… vysvětloval jsem vesničanům, kteří se shromáždili kolem jediného rádia v naší tělocvičně, kde jsme měli kavalce na podlaze. Nikomu jsem neprozradil, že umím německy pár slov, jaksi jsem tomu řevu porozuměl citem… Ovšem, to už ale muselo být víc než deset let potom, kdy vyvolali tuhle roztrženou fotku, co teď držím před sebou a kde matka stojí vedle Beneše. A teď mi došlo, že ji tou zavřenou Maxmiliánovou bránou museli pustit, protože ji už znali!

Rozsvítil jsem, ačkoliv nebylo dosud šero. Potřeboval jsem si ten dokument prohlédnout blíž. Byla to jasně fotografie z dědečkovy sbírky, patřila by nahoru na stěnu. Ale proč si ji tady schovala? Beneš a jeho cesty patřily ovšem do naší rodinné mytologie. Všechny známosti a styky otce mé matky začínaly na dráze z Prahy do Bratislavy a tahle známost nebyla výjimkou. Navíc byla obestřena tajemstvím. Beneš se prý ve svých salonních vozech uzamykal, na nádražích nerad vystupoval, nechtěl být nikým rušen. I obsluha s jídlem musela čekat před dveřmi do vozu, dokud je neotevřel komorník nebo služebná, kteří ministra provázeli. Ministr sám pak dlel prý ve speciálním uzavřeném oddílu, který se spíš podobal velkému trezoru. Jen málokdy tam měl společnost. Byla to záhada, o které se často mluvilo. Proč se tak uzavíral? Nejčastější vysvětlení: trpěl prý mořskou nemocí, kinetózou, na kterou tehdy ještě nebylo spolehlivých léků, a musel proto celou cestu trávit v jakési houpačce, tlumící nárazy vozu na našich tehdy ještě staromódních měkkých kolejích. Nikdo navíc nechápal, proč jede do Ženevy, kde zasedal ve Společnosti národů (jednu dobu jí předsedal), takovou oklikou! Přes Rakousko, tedy Vídeň a Innsbruck. Nechtěl prý jezdit Německem přes Mnichov po Hitlerově převzetí moci, protože měl obavy z konfliktů. Ale k Rakousku přece neměl o nic lepší vztah, tady musel mít nepřátel mnohem víc. Vždyť se s Masarykem zasloužil nejvíc o rozpad mocnářství (Masaryk a Beneš – Dobrodruzi a filozofové… zněl titul jednoho pamfletu). Z toho důvodu ovšem prý čekal na noc, chtěl projet Rakouskem za tmy. A čekal právě blízko bydliště našeho dědečka, který se ovšem předháněl v úsluhách. Jak byl přísný na černé pasažéry, především venkovské gazdiny, které nechtěly jezdit na trh s platnou jízdenkou, tak se snažil vyhovět pasažérům první třídy. Zřejmě při jednom takovém čekání na soumrak představil ministrovi svou dceru a nechali se společně fotografovat. Bylo to ale vše? Nebo to byl jen začátek dlouhé historie, která skončila před několika dny v léčebně matčinou smrtí? Po sedmdesáti letech?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Peklo Beneš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.