NEJVĚTŠÍ ZÁHADY KRIMINALITIKY

Jaroslav Mareš

Text © Jaroslav Mareš, 2018

Photos © Archiv bezpečnostních složek ČR, Muzeum Policie ČR, Kriminální ústav Praha,

SOkA Šumperk, SOkA Jihlava, Krematorium města Brna, archiv Krajského soudu v Brně,

archiv Okresního soudu v Jihlavě, ÚDV, archiv Viléma Fránka, archiv Evy Havlové, archiv

Lenky Sokolové, archiv Jindřicha Strausse, archiv autora

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6287-1

Než obrátíte list…

Natáčet publicistické reportáže znamená hodně toho nepoužít, hodně vyhazovat. Ze čtvrthodinového rozhovoru se v televizi objeví tři věty. Z tisícistránkového vyšetřovacího spisu ukážete tři fotografie a dvě potištěné stránky. Na spoustu zajímavých podrobností, dokreslujících atmosféru případu, vůbec nedojde.

Mnohdy se také stane, že po odvysílání reportáže vás někdo upozorní na další zdroje a najdete zajímavé podrobnosti. Anebo se vám ozve svědek, ale na další reportáž to nestačí.

Dostal jsem báječnou příležitost ponořit se při natáčení do příběhů plných zločinu a tajemna, známých i zcela zapomenutých. Chtěl bych se tu podělit o všechno zajímavé, co se do vysílání nedostalo.

Vážím si každého rozhovoru, který jsem mohl natočit. Každé vzpomínky, kterou se mnou zpovídaný sdílel. Touto knihou bych tak svým respondentům chtěl splatit i dluh na vzpomínkách, které se do televize nevešly.

My žurnalisté navíc máme velmi špatnou pověst. Pokaždé když se v nějakém detektivním seriálu objeví novinář, je to buď nelidská hyena, která pase po senzaci, anebo totální nemehlo, které vynášením informací narušuje práci poctivého policajta.

Tahle knížka by proto měla být i malým nahlédnutím do života reportéra, který se pokouší zjistit něco víc v situacích, kdy poctivý policajt selhal, anebo třeba nebyl tak úplně poctivý.

Některé případy jsem opustil ve chvíli, kdy už nebylo v hledání kam jít dál. Ne ale všechny. Pokud se najde další badatel, který se s mými závěry nespokojí, na konci této knihy nalezne seznam pramenů, ze kterých jsem čerpal.

Studna

Nic živého tu po nás nesmí zůstat…

Studna. Jeden z nejděsivějších příběhů naší kriminalistiky žije v povědomí lidí dodnes. Je to především díky televiznímu zpracování. K podivnostem a záhadám skutečného případu se dostávám přes vesnici, ve které se odehrál. Natáčím reportáž o nekorunovaném králi pražské galerky Jindřichu Bočkovi. V roce 1909 znectil pražskou policii, když při zatýkání revolverem zneškodnil čtyři detektivy. Jeden z nich přestřelku nepřežil. Jindřich Boček byl z Vonoklas, malé vesničky jihozápadně od Prahy. Právě Vonoklasy děsivé příběhy snad přitahují. V reportáži se o případu Studna krátce zmíním. Nevědomky si tak přivolám případ, který je ve skutečnosti snad ještě děsivější než televizní zpracování z roku 1978.

„Otce jsem si nevšímal, jen vím, že byl divně tichý, zádumčivý, uzavřený do sebe. Takový býval po hádkách se strýcem každou neděli. Vlastně jsem tedy ani nepostřehl, kdy odešel. Ztratil se někde v domě a po chvíli jsem slyšel výkřik. Byla to matka. Myslel jsem napřed, že křičí ze spaní. Bylo zase ticho, ale pak se ten výkřik ozval podruhé. Běžel jsem do ložnice rodičů. Spatřil jsem tam obraz jako z apokalypsy. Maminka ležela přes postel. Měla rozbitou hlavu.“

Mistrně natočený horor a ta nejhorší komunistická propaganda v jednom. To je epizoda Studna seriálu 30 případů majora Zemana. Šílený otec se rozhodne ukončit život celé rodiny a vzít všechno s sebou. Sekerou zavraždí svou ženu, syna donutí zničit zahradu a skočit do studny. Jenže synovi se začne chtít žít. Ze všech sil se souká ven. Když je v polovině, skočí do studny i otec. Horor vrcholí rvačkou ve studni na život a na smrt. Synovi se podaří otce odstrčit a vylézt. Venku už ale najde jen hořící dům. Šílený strachy utíká nocí do sousední vesnice.

Starý Brůna se jmenoval Jelínek

Případ je natočený podle skutečné události. Hájice se doopravdy jmenují Vonoklasy. Brůnovi se jmenují Jelínkovi. Mladý Brůna není filosof, ale jaderný vědec. Případ je plný nesmyslů. Nedopustili se jich filmaři, ale kriminalisté. A já se pokusím zjistit proč.

Titulní strana protokolu událostí SNB Praha-západ. Jeden z mála dochovaných materiálů ke skutečné události. Zdroj: ABS ČR

Pár dní po odvysílání reportáže o lumpu Bočkovi se na vrátnici televize zastaví Marie Adamová. Nechává na recepci lísteček se svým telefonním číslem. Vzkazuje mi, že s tou studnou to bylo ve skutečnosti úplně jinak a že už má dost těch lží, které se povídají. Neváhám ani chvilku. Okamžitě jí volám a domluvím si schůzku týž den večer u ní doma. V malém bytě v pražských Strašnicích poslouchám příběh, který se od toho televizního značně liší.

Svědectví neteře:

Paní Jelínková byla moje teta. Chodila k nám na návštěvu. Když mi bylo přibližně jedenáct let, tak chodit přestala. Strýc jí to zakázal. Začala jsem chodit já k nim. Bylo to vždycky, když jsme dělali zabijačku. Jelínkovi nechovali prasata, měli jen králíky a slepice.

Když jsem tam byla asi podruhé nebo potřetí, tak jsem si všimla, že má teta pod zástěrou sekerku. Ptala jsem se jí proč, ale neodpověděla mi. Necelý měsíc předtím, než se stala ta tragédie, jsem tam šla znovu. Teta mi říkala: „Maruško, přijď zítra pro bandasku a prosím, řekni mamce, ať sem přijde. Potřebuju jí něco říct, protože jinak se něco stane.“ Ale maminka se u ní zastavit už nestačila.

Musel to udělat Slávek mladší. Nějaký čas předtím jsem si hrála se sestřenicí na poli u vesnice a přišel tam s dvoukolákem. Chtěl po nás, abychom mu pomohly s nakládáním balíků. Já jsem mu naložila tři balíky a byla jsem zvědavá proč, protože oni neměli zvířata a slámu nepotřebovali. Ptala jsem se ho, na co to má, ale on mi řekl, ať se nestarám. Nevím už přesně, ale mám pocit, že jsem se ho ještě ptala, kdy si můžu přijít pro bandasku. On mi na to řekl něco v tom smyslu, ať k nim už nelezu, že už svou tetu neuvidím, ať neotravuju.

Podle mě v tom byly ty sousedské spory. Ale nikdo mi nevymluví, že v tom Slávek mladší neměl prsty. To, co se o tom napsalo, je totální nesmysl. Teta se jich bála obou. Slyšela jsem, jak na ni oba křičeli. Pro mě prostě Slávek zabil tetu. S tátou se potom pohádali, že to tak nemuselo být, že se to mohlo vyřešit jinak. Porvali se mezi sebou a on ho zabil. Já neříkám, že strejda byl svatý. Strejda svatý nebyl. Ale tetu by nezabil.

Někdo uklidil materiály

Pokouším se k případu dohledat nějaké materiály. Jenže narážím na podivné vakuum. V muzeu policie není nic. V archivu bezpečnostních složek se dochovaly jen denní záznamy SNB, ve kterých je stručně popsaná událost. Vyšetřovací spis kamsi zmizel.

Detail protokolu událostí SNB se záznamem o požáru a nálezu dvou mrtvých. Zdroj: ABS ČR

Jediné vodítko je článek v Kriminalistickém sborníku z roku 1968 s několika fotografiemi. „Dne 13. 2. 1968 kolem 4:00 hod. bylo oznámeno požárnímu sboru v R., že v obci V. hoří obytný domek čp. 96, ve kterém bydlel Stanislav J. se svou manželkou Marií a synem ing. Stanislavem J. Při výjezdu na místo požáru požárníci zjistili, že z rodiny J. se nikdo v okolí hořícího domku nezdržuje. Při hašení požáru a při předběžném ohledání místa, které prováděli příslušníci obv. odd. VB R., byly zjištěny stopy krve na krytu studny, příklop studny byl odkrytý a položený vedle studny. Později se zjistilo, že ve studni je mrtvola Stanislava J. Současně bylo oznámeno, že v obci Č. u plotu před domem M.S. byl nalezen sedící ing. Stanislav J., který byl těžce zraněný a vysílený.“

V článku mě zaujme jedna fotografie. Je na ní zachycený vyšetřovací pokus. Hasič v něm ověřuje, zda je možné ze studny vylézt. Studna ale vypadá úplně jinak než v seriálu. Zatímco Brůnovi se v seriálu perou ve studni o průměru nejméně dva metry, průměr té skutečné je 80 centimetrů. Mohli se v takové studni poprat dva lidé a jeden druhého od sebe odstrčit? Po poradě s dramaturgyní stanovujeme trochu dobrodružný postup natáčení reportáže. Pokusíme se vše zrekonstruovat. Oslovíme znalce a uděláme vyšetřovací pokusy.

Článek z Kriminalistického sborníku. Fotografie z vyšetřovacího pokusu. Zdroj: Kriminalistický ústav Praha

Ještě než dojde na samotné natáčení, hledám další důkazy. Vyšetřovací spis se ztratit mohl. Pochybuji sice o tom, že by tak zajímavý případ někdo po uplynutí skartační lhůty vyhodil, ale vyloučit se to nedá. Víc než 100 let se ale archivují pitevní protokoly. V roce 1968 se v Praze pitvalo na čtyřech místech. Pitevní protokol ani jedné z obětí se ale nezachoval. Zachovat by se však měl. Kdo tedy byli Jelínkovi? Nacházím další neteř, Anastásii Gartovou.

Svědectví druhé neteře:

Jelínkovi byli uzavřená rodina. Slávek mladší byl takový štíhlý a jeho tatínek o něco menší, takový šlachovitý. Pamatuji si, že Slávek kulhal. Napadal na jednu nohu a teta říkala, že měl obrnu v dětství. Teta k nám chodila na návštěvy. Ona byla sestřenice našeho tatínka. Na návštěvách si na svou rodinu stěžovala. Říkala, že to má s mužem a se synem těžké, něco v tom smyslu, že nemá moc hezký život.

Já je viděla vždycky jenom v autobuse, když jsme jezdili do práce. Já jsem se spíš za ně styděla, protože oni si v tom autobusu vykali a mně to bylo hrozně trapné. Vím ještě, že měli obrovské spory se svými sousedy. Ale mám dojem, že za tím vším nebyly jen sousedské spory. Podle mě to mohlo mít souvislost se Slávkem mladším. On byl nějaký odborník na atomovou fyziku. I když bych to do něj moc neřekla, že by to udělal. On byl svým způsobem podivín, protože se věnoval jenom té práci, co dělal. Ale nevím.

Málem jsem se utopil

Natáčení začínáme na dvoře jedné stavební firmy. Vyrovnali nám tam na sebe několik osmdesáticentimetrových skruží. Lezu dovnitř a pokouším se bez opory vysoukat ven. Jde to dost těžko. Stanislav Jelínek měl po dětské obrně postiženou jednu ruku a jednu nohu. Ven se musel dostávat jen s obrovským úsilím. Do skruží za mnou vlézá i kolega technik. Zkoušíme se poprat a dostat jeden přes druhého. Nejde to. Když jeden z nás získá nějakým chvatem výhodu, druhý ho stejně hned zablokuje. Ještě vyzkoušíme, jestli padající otec musel zatlačit tělo svého syna pod sebe, anebo se mohli minout. Půjčili jsme si osmdesátikilovou zápasnickou figurínu. Rozepřu se ve skružích a kolegové ji na mě z metrové výšky hodí. Je to jen necelý metr, a přesto je to strašná rána. Přestože vidím, kudy poletí, figurína mě strhne jako nic a stěny skruží mi rozdírají ruce, nohy i záda.

Padající zápasnické figuríně nebylo možné uhnout.

Stanislav starší ale na svého syna dopadl z výšky přibližně tři a půl metru. Prosím proto o pomoc forenzního biomechanika Jiřího Strausse. Ve speciálním programu jako soudní znalec simuluje průběh dopravních nehod – a zvládne to i s pádem do studny. Jeho závěr je jednoznačný:

„Zkoušel jsem různé varianty pozic obou těl. Podle těch počítačových simulací mi vychází, že vždycky ta spodní osoba byla sražena horní osobou. Ten, kdo vylézal ze studny, byl natlačen do vody jako první. Horní padající člověk doslova zašpuntoval toho spodního.“

Počítačová simulace pádu obou těl.

Pochybnosti o tom, co se mohlo a naopak nemohlo ve studni stát, chci rozptýlit beze zbytku. Jdeme se poprat do vody. Vyrobíme z obručí a z pletiva maketu studny a vyzkoušíme to v bazénu pro potápěče. Improvizovanou studnu z pletiva ponoříme do bazénu, uvnitř bude figurant. Já skočím do bazénu o kus dál, podplavu do studny zespodu a pokusím se přes figuranta dostat na hladinu.

Plavat v bazénu oblečený je divný pocit. Člověk je kvůli odporu vody a vlajícímu oblečení ještě nemotornější než v plavkách. Když mi figurant neklade odpor, provléknu se kolem něj ke hladině docela snadno. Přes aktivní odpor to ale nejde. Podplavu do pletiva a tím to pro mě končí. Rvu se ze všech sil. Nechci to vzdát. Vžívám se do situace, jako by to bylo doopravdy. Dochází mi dech. Pletivo musí přidržovat dva lidé, aby nás udrželi na místě. Zoufale sebou smýkám a cloumám figurantem ve snaze dostat se ven. Docházejí mi síly a musím to vzdát. Na hladině nabírám dech. Figurant v klidu odtuší, že pro něj to žádná námaha nebyla. Stačilo mě jen trochu přidržet.

Zoufalý pokus dostat se na hladinu přes odpor figuranta. Potápěč nás měl co držet.

Stanislav mladší pravděpodobně náraz těla a pád do vody nečekal. Musel jím být otřesený. Voda ve studni byla ledová. Navíc potmě se po sražení do vody mohl jen těžko orientovat. Jakýkoli odpor otce by znamenal Stanislavovu smrt. Tak, jak případ uzavřela policie, se tedy stát nemohl. Nacházím dalšího pamětníka. Karel Malý byl tehdy začínající kriminalista, vyšetřování si ale dobře pamatuje. Vyrážím za ním a beru s sebou záznam našich vyšetřovacích pokusů.

Svědectví policisty na místě:

Já byl v té době začínající mladík, takže mě tehdy spíš starší kolegové používali k úkolům, jako bylo něco někam odvézt a podobně. Byl jsem u toho, když vytahovali tělo pana Jelínka ze studny. Tenkrát mi bylo líto hasičů, kteří do té studny museli vlézt. Ale také se mi nezdálo, že by ochrnutý člověk přepral svého zdravého otce a ještě vylezl ze studny.

Takové experimenty, které jste teď udělali v těch skružích a v bazénu, se tehdy nedělaly. Vzpomínám si ale, že se o tom případu na poradách hodně mluvilo. Major Strouhal, který to tehdy vyšetřoval, o tom ale nemluvil nikdy. Pochopil jsem, že ho asi zpacifikovali estébáci, protože dostali befel z Moskvy, že jak to bylo doopravdy, nesmí vyjít ven, takže se to prostě tak nějak zamlžilo.

Kolegové zjistili, že mladý Jelínek byl velice šikovný chemik, který potom dělal něco v Moskvě, pak dělal v našem vojenském ústavu. Jsou dohady, jestli vymýšlel nějaké bojové látky nebo jestli obranu proti nim. Tím spíš mě nepřekvapuje, že se ztratil vyšetřovací spis. Je dost dobře možné, že všechny ty dokumenty, co jste hledal, leží v Moskvě.

Takže vím, jak to nebylo. Vím, že Stanislav Jelínek nemohl být sražen do studny padajícím otcem, přemoci ho v zápasu ve vodě a vylézt ven. Vysíláme reportáž. Reportáž o pochybnostech, nesrovnalostech a o jejich potvrzení. Jenže já pochybuji dál a chci vědět víc. Co když to všechno bylo ještě trochu jinak? Uvědomuji si ale, že bruslím na velmi tenkém ledě.

Snadno mohu ublížit někomu, kdo se už nemůže bránit. Nechce se mi smířit s tím, že víc už nezjistím. Ale odvysílaná reportáž budí velký ohlas.

Marie Jelínková s malým Stanislavem. Zdroj: Archiv příbuzných

Slepá stopa

Jedna z reakcí je negativní. Volá mi dcera hlavního vyšetřovatele případu a stěžuje si, že v reportáži hovořil tehdy začínající kriminalista a že mluvil o jejím tatínkovi. Měl jsem si jako novinář jeho vyprávění ověřit. Pokouším se do telefonu vysvětlit, že pokusit se ověřit mohu fakta. Ověřovat vzpomínky a osobní dojmy nedokážu. Chtěl bych se s paní sejít a všechno jí vysvětlit. Odmítá.

Ozývá se i dokumentarista Vratislav Horák, který se v roce 1999 podílel na sérii Třicet návratů. Při prvním porevolučním uvedení seriálu se ke každému dílu natočil „vysvětlující“ dokument, který se snažil odhalit skutečné pozadí seriálu a zmíněného případu. Jeho vyprávění dodává případu až obludné rozměry.

Svědectví dokumentaristy:

Když poprvé po revoluci televize vysílala seriál 30 případů majora Zemana, připravoval jsem doplňující dokument k dílu Studna. Hledali jsme samozřejmě mladého Brůnu. Dostali jsme se k němu díky dětské lékařce, která měla ještě jeho kartu. Přes rodné číslo se nám podařilo najít jeho tehdejší adresu v pražských Letňanech.

Už od začátku vůbec nebyl sdílný. Byl velmi uzavřený do sebe. My jsme za ním byli asi čtyřikrát a zkoušeli jsme na něj všechno možné, aby nám řekl, jak to doopravdy bylo. Dokonce jsme za ním poslali jeho sestřenici, která mu předala naše otázky písemně – a že by odpovědi namluvil jen na diktafon. On nám jen tvrdil, že ti lidé, kteří to udělali jeho rodičům, že ještě žijí. Tvrdil, že má hrozný strach, že by to udělali i jeho rodině jako pomstu. Pídili jsme se i po motivu. Podle mě to začalo už někdy v roce 1966, kdy dostudoval jadernou fyziku. Začal dělat na nějakém projektu, o kterém nebylo jasné, co bude vlastně ve výsledku obnášet. Dokonce jsme našli i nějaké stopy po té jeho práci v Řeži – a že o tu jeho práci projevil zájem institut jaderného výzkumu ve Spojených státech. Prý mu nabídli, že by tam okamžitě mohl pracovat. To byl tuším konec roku 1967. Zájem o něj měli i Rusové, ale on se rozhodl pro ty Spojené státy. To si myslím, že byl začátek všeho toho, co se potom odehrálo u nich doma.

Co vím ze samotného vyšetřování, tak vyšetřovatelé Veřejné bezpečnosti tenkrát byli od toho případu odstaveni. Věnovala se tomu jenom Státní bezpečnost. Přímo ti kriminalisté nám potvrdili, že v tom spáleništi našli ohořelý průkaz někoho ze Státní bezpečnosti. Než to stačili prozkoumat, tak jim to všechno sebrali a vyhodili je od toho.

Major Strouhal byl v té době už po smrti, ale mluvil jsem s jeho synem, který nám přinesl zápisník svého otce. V tom zápisníku jsme našli záznamy, kdy mu brali ten případ. On z toho byl docela nešťastný, protože tam popsal, že to bylo poměrně jednoduché. Tam bylo tolik nasekaných chyb, že by se k těm pachatelům dostal.

Dokonce jsme našli jednoho vyšetřovatele Státní bezpečnosti, kterému v té době bylo asi pětasedmdesát let. On nám nepřímo potvrdil, že skutečně ta Státní bezpečnost měla zájem na tom, aby se to zaprvé nevyšetřovalo a aby ten Jelínek byl skutečně zastrašen a donucen ke spolupráci.

Je všechno jinak?

Je tedy z vraha oběť? Ještě před pár hodinami jsem přemýšlel, zda byl Stanislav mladší skutečně vrah, který vyklouzl z trestu kvůli nedůslednosti policie, anebo se policie z nějakých důvodů být nedůsledná rozhodla. Jenže mi chybí motiv.

Je tu ale ještě rvačka se sousedy. 7. listopadu předcházejícího roku se Jelínkovi dostali do fyzické potyčky se dvěma sousedy na autobusové zastávce. Při rvačce došlo i na nože a všichni její účastníci skončili v nemocnici. Případ se vyšetřoval. A Stanislav starší měl na následující den předvolání k výslechu. Stal se blížící se výslech spouštěčem tragédie?

Zápis o rvačce Jelínkových se sousedy v listopadu 1967. Zdroj: ABS ČR

Zjišťuji navíc, že otec měl v mládí blíže neurčené duševní problémy, kvůli kterým ho zprostili vojenské služby. Jako nesmysl se naopak ukáže informace, že měl být řidičem Jana Masaryka. To je věc, kterou si přimysleli v seriálu a která se v průběhu let vžila do obecného povědomí.

V hlavě mi pořád rezonuje věta o lidech, kterých se Stanislav mladší bál ještě před svou smrtí. Najednou je to celé daleko hrůzostrašnější. Státní bezpečnost chce donutit Stanislava k odmítnutí spolupráce s USA a přimět ho k cestě do Moskvy. Když se jí to nedaří „po dobrém“, zavraždí rodiče a vyhrožuje, že si Stanislav jejich smrt odsedí.

Zahradu Jelínkových odděloval od okolí vysoký plot. Snímek z filmového záznamu pořízeného hasiči.

Zahrada se studnou. Snímek z filmového záznamu pořízeného hasiči.

Ověřit tuto variantu nedokážu, a tak chci aspoň vědět, zda to bylo možné. Obracím se na bývalého vyšetřovatele ÚDV Adama Kretschmera. Ptám se, jestli by něčeho takového byli estébáci schopní. Dozvídám se, že ano. StB skutečně vraždila. A dělo se to prý ještě v sedmdesátých letech. Ozývá se mi ale i Jiří Vondráček, hasič, který byl na místě jako první. Společně vyrážíme na místo činu. Stojíme ve Vonoklasech před nenápadným domem.

Svědectví zasahujícího hasiče:

Byla tady vysoká ohrada asi tak přes tři metry, takže jsme si přistavili žebřík a já jsem lezl nahoru. Vtom někdo přišel a říkal, ať dáme pozor, že měli psa. To už jsem letěl dolů. A co si pamatuju zcela určitě, že jsme nerozbíjeli dveře. Zevnitř šlo otevřít a natáhli jsme hasicí proud skrz vrátka. Když jsme ten požár lokalizovali, tak dorazili hasiči z Prahy a ještě jsme ten oheň likvidovali. V dopoledních hodinách postupně začali dojíždět příslušníci. Nevím, jestli Veřejné nebo Státní bezpečnosti. Nebylo to normální, protože u jiných ohňů, kde byly nějaké oběti, tak přijeli dva okrskáři, po nich nějaký 2–3 kriminalisti a to bylo všechno. Tady se během toho dopoledne vystřídalo asi 40 lidí. Byla to velká černá auta a ty uniformy to byly poměrně vysoké šarže.

Uvnitř domu byly veškeré hořlavé věci shromážděné na takové hranice. Dokonce snad vytrhaná okna a futra. Od toho všeho byla vysypaná cestička jako doutnák až k té studni. Nevím už, jestli to bylo to z pilin a jestli to bylo vyhořelé. Na zahradě byly pořezané stromky. Měly poškozenou kůru tak, aby na jaře zašly. Celý ten dům, celá zahrada byly vlastně připravené na to, aby po Jelínkových vůbec nic nezbylo.

Uvnitř domu jsme potom našli značně ohořelé lidské tělo. Zcela určitě si pamatuju místnost se skříní a vytrženým oknem. Tam se našel deník, po kterém se někteří z těch pánů velmi pídili. Když ho dostali, uspokojení odjeli a bylo hotovo. Čí to byl deník, nikdo neví. Trochu lituji, že jsme se do něj tenkrát nepodívali. Ale náš osud by potom asi byl jiný.

Ještě dopoledne jsme vytáhli tělo pana Jelínka ze studně. Lezl jsem dolů a vyvazoval jsem ho. Vzpomínám si, že když jsme ho dostávali ven, tak nám to moc nešlo. Tahali jsme čtyři a na to, jak byl drobné postavy, tak to šlo docela obtížně. Na ruce byly vidět řezné rány a hodinky. Mysleli jsme si, že zjistíme, v kolik tam skočil. Pak jsme ale zjistili, že pořád jdou a jdou přesně. Dost jsme se tomu tehdy divili.

Hodně mě překvapilo, že nás všechny hned na místě zavázali mlčenlivostí. To po nás u jiných ohňů nikdy nikdo nechtěl. Matně si vzpomínám, že jeden ze sousedů říkal, že Jelínkovi měli snad den předtím návštěvu, nějaké tmavé auto se dvěma muži. Já jsem se potom ještě zúčastnil toho vyšetřovacího pokusu, jestli se ten Stanislav Jelínek mladší mohl dostat sám ze studně. Já tehdy měřil metr osmdesát a vážil nejméně 80 kilo, tak se mi to podařilo. Otázku, jestli se to mohlo podařit i člověku po obrně, jsem si nekladl. Řekl jsem si jen, že pud sebezáchovy dokáže s člověkem udělat divy.

Na místě činu

Vyprávění hasiče dodává příběhu temné podrobnosti a vlastně potvrzuje všechno, co mi řekl dokumentarista. Před dům, kde se tragédie odehrála, jsem s hasičem vyrazil schválně. Vím, že současný majitel domu je za jakoukoli publicitu nerad. Dřív k tomu řekl jen to, že pozemek koupil s ruinou a nechal ji strhnout. Dům postavil znovu a studnu prý zasypal. Chodí mu k vratům zevlouni, lezou přes plot, vyptávají se. Jeho nechuti se sice moc nedivím, ale dnes ji nebudu potřebovat.

Vyhořelý dům Jelínkových. Zdroj: Archiv příbuzných

V skrytu duše doufám, že když zazvoním s pamětníkem, nevezme rovnou do ruky vidle. Třeba si spolu popovídají a něco se možná dozvím. Držím se stranou a dělám dobře. Zprvu nepříjemně se tvářící člověk začíná vzpomínat. Pánové se navzájem doplňují a zdá se, že všechno sedí.

I Miroslav Pohořalý, nový majitel domu, pocítil zvýšený zájem policie. Dům nechal ve skutečnosti stát a přistavěl ho. A studna existuje dodnes. Nechci nic pokazit, a tak až nakonec nechávám otázku: „A můžeme se k ní na chvilku podívat?“ V tu chvíli mávne majitel jen blahosklonně rukou a k mému úžasu pouští dovnitř i kameru.

Současný stav studny.

Svědectví současného majitele domu:

My jsme vzdálení příbuzní Jelínkových. Dům jsme koupili jako vyhořelý po několika měsících od té tragédie. Bylo to někdy v červnu, v červenci. Vzpomínám si, že kriminalisté po mně chtěli, abych proséval popel. Hledali snad nějaké klíče. Byla to strašná práce. Dělal jsem to asi půl dne, potom jsem toho nechal a řekl jim, ať si to dělají sami.

Za tou tragédií byla podle mě lidská zášť. Byla tam obrovská sousedská závist. Starší pan Jelínek dojížděl do Radotína. Pracoval v Jance Radotín. Byl stavitel. Pamatuji si, že jsem paní Jelínkovou potkal na jaře v lese. Sbírala petrklíče. Potom je prodávala na nádraží. Dokázala jich nasbírat tři stoly. Sousedi je nenáviděli za tu jejich píli.

Mrtvý bod a náhlý zvrat

Proč byli Jelínkovi tak důležití? Jaké byly další osudy Stanislava? Vím, že se oženil, nějakou dobu pracoval v Moskvě, poté i na vojenském pracovišti ve východních Čechách. Bydlel v pražských Letňanech a u Mělníka měl zahrádku. Zemřel v roce 2003. Zázrakem získávám několikaminutový filmový záznam z místa činu, který pořídili hasiči hned první den ráno.

Jsem ale na mrtvém bodě. Jestli byl jako špičkový vědec tak důležitý, muselo se to projevit už na škole. V materiálech ČVUT je k nalezení záznam o přijímací zkoušce a o státní závěrečné zkoušce. Nacházím i několik jeho spolužáků. Byl prý tichý, nenápadný. Dělal si po večerech pokusy na diplomovou práci. Ale nevypadalo to tehdy na nic převratného. Závratný nebyl ani prospěch. Dvojky, trojky…

Pokouším se zrekonstruovat jeho pracovní kariéru. Ale v Řeži, kde měl pracovat, o něm nic nemají. Pokus kontaktovat ruskou ambasádu beru jen jako ústupek pro své čisté svědomí, že jsem udělal všechno. Mé tušení se naplní. Z bývalého Sovětského svazu se pravdu nedozvím.

Stanislav Jelínek starší na nedatované fotografii. Zdroj: Archiv příbuzných

Obludné pozadí případu, filmový záznam a vzpomínky lidí, kteří se mi ozvali po první reportáži, se stávají hlavní náplní té druhé. Doufám ještě v jednu věc. Možná se mi podaří druhým dílem obměkčit dceru hlavního vyšetřovatele. V reportáži zazní, že mu případ vzali a že ho tedy nemohl zfušovat. Třeba svolí se schůzkou a něco se dozvím. Deník hlavního vyšetřovatele by mohl odhalit skutečnou pravdu.

Jenže své novinářské štěstí jsem, zdá se, vyčerpal na zahradě ve Vonoklasech. Dcera hlavního vyšetřovatele mi spílá, že si vůbec nepamatuje, že by komukoli tatínkův deník ukazovala. Ptám se jí aspoň, zda ví, jak to bylo. Ví, ale víc mi neřekne a scházet se se mnou nebude. Ozvou se mi ale další příbuzní. Rodina Dekastellových, tedy sestry paní Jelínkové, byla se Stanislavem v kontaktu. Starali se o něj po tragédii. Pomohli mu znovu začít. A až do své smrti s nimi byl v písemném kontaktu. A v jedné ze zásuvek mají poklad.

Svědectví sestřenice:

Chodila jsem k Jelínkovým jako malá holka. Paní Jelínková byla sestra mojí maminky. Podle mě byla za vším sousedská závist. Tam byly dlouhodobé spory už od té chvíle, kdy si tam koupili pozemek a postavili dům. Sousedi měli Jelínkovy za vetřelce a záviděli jim, že chlapec z chudých poměrů mohl vystudovat.

Byla to obyčejná závist. Celé to začalo tím, že jeden ze sousedů se pokusil Marii znásilnit. Když se mu to nepodařilo, rozbil jim dveře. Slávkovi mladšímu, který byl postižený po obrně, nadávali do chcípáků a do mrzáků, že takoví lidé si nezaslouží žít. Pamatuji si, že jsme si jednou sedli pod višeň a oni po nás házeli kameny. Ten plechový plot tam strýc dal také kvůli tomu, že skrz plot útočili vidlemi na psa. Co to proboha bylo za lidi? V takovém prostředí se opravdu nedalo žít.

Vyvrcholilo to listopadovou potyčkou u autobusu. Den po smrti Jelínkových měl jít strejda k soudu. Vím, že z toho měl velký strach. Soudu vůbec nevěřil. Bál se, že ho svým vlivem prostě utopí. Bál se i přesto, že řidič autobusu, ze kterého Jelínkovi ten večer vystupovali, by svědčil v jeho prospěch. Přisvědčil by, že Jelínkovi byli napadeni sousedy, když vystupovali z autobusu.

Velmi mě zaráží, že nikde nebyla zmínka o psu. Ten totiž venku nebyl. Brali jsme si ho my. Byli jsme tam vlastně hned ten den ráno. Vzpomínám si, že u studny stál muž v klobouku a černém kabátu. Manžel tehdy dělal psovoda na Bartolomějské. Můj muž řekl, aby psa pustili, a ten začal běhat mezi domem a rohem zahrady. Když se to stalo, musel být zavřený v domě. Měl poraněnou hlavu nad jedním okem. Když ten pes začal běhat k rohu, tak nás z toho místa vyhodili. Najednou jsme se tam prostě nesměli vůbec pohybovat a museli jsme odejít.

Ale ani po smrti Jelínkových nebyl pokoj. Psa jsme měli doma na dvoře. Ten pes by nikdy nikomu neublížil. Přesto k nám snad obden chodila paní z národního výboru, že jim volají z Vonoklas, že tam pes běhá. Byl to úplný nesmysl, pes byl v tu chvíli u nás doma a paní z národního výboru ho viděla. Těch stížností bylo ale potom tolik, že jsme toho psa museli nechat utratit. Tak kdo měl čisté svědomí?

Po tom, co se to stalo, bydlel Slávek u nás. Moji rodiče ho oblékli a dali mu všechno. Jeden z bratrů se ale potom postaral o to, že Slávek musel do psychiatrické léčebny. Můj tatínek mu potom podepsal revers a vzal ho z léčebny zpět. Potom byl nějakou dobu ještě u nás, než odešel na ubytovnu. Všichni se Slávka tehdy stranili.

Vůbec bych se nedivila, kdyby ho kvůli té jeho kariéře Státní bezpečnost nějak vydírala. Ale pokud jde o tu studnu, tak věřím, že z ní vylézt mohl. Sám nám ukazoval, jak to dělal. Říkal nám, že když mu to tatínek udělal, že se do něj vlila neuvěřitelná energie. Jak kdyby ho prý někdo nabil elektřinou. Měl záda, ruce i nohy sedřené, ještě jsme ho tu ošetřovali.

Slávek ale vlastně až do poslední chvíle, než zemřel, neřekl, jak to bylo. Pamatuji si, že nám volal prvního září 2003 někdy ráno a odpoledne už byl po smrti. Pomáhal vnučce s angličtinou. Ještě ten den nás prosil, ať ji do ničeho v jejím životě nenutíme. Také jí popřál mnoho štěstí a úspěchů. On vlastně před smrtí trochu naznačil. Neřekl to úplně konkrétně, ale řekl, že jeho tatínek nechtěl, aby žili v tomhletom.

Vesnické psycho a funkcionáři

Vyprávění sestřenice poslouchám se zatajeným dechem. V téhle rodině žije případ dodnes. Dávná nenávist tu stále působí bolest. Na povrch vystupují staré křivdy. Občas je na tváři vypravěčky znát silné pohnutí. Její vyprávění a Stanislavovy dopisy, které si mohu nejen prohlédnout, ale i ofotit, dávají příběhu nový rozměr.

Stanislav Jelínek ve výzkumné laboratoři v Moskvě. Zdroj: Archiv příbuzných

V dopisech Stanislav bilancuje svůj život. Nic tu sice není napsáno úplně přímo, ale potvrzuje se tu obrovská nenávist nejen se sousedy, ale i hluboké spory v rozvětvené rodině. Část příbuzných podle Stanislava nejen spolupracovala se Státní bezpečností, ale jejím prostřednictvím a svým vlivem se pokoušela dělat Stanislavu Jelínkovi ze života peklo.

Vliv nepřátel zasahoval na vonoklaský národní výbor, ale i středočeskou krajskou správu Státní bezpečnosti. V korespondenci své nepřátele osobně jmenuje. Zmiňuje se i o tom, že nedobrovolný pobyt v psychiatrické léčebně nebyl jediný. Poslední měl být ještě v roce 1985. Stanislav to všechno bral jako pomstu.

Do Sovětského svazu jel pracovat dobrovolně, když se u nás cítil profesně odstavený. V Moskvě byli dle Stanislavových vzpomínek s jeho výsledky spokojení. Dokonce prý tak, že mohl počítat s určitou pomocí ve sporech doma. Zda jí skutečně využil, není jasné.

Část korespondence Stanislava Jelínka. Zdroj: Archiv příbuzných

O svých rodičích se Stanislav Jelínek vyjadřuje jedině pozitivně. Onu tragickou noc v jednom z dopisů označuje za „úder blesku“. Na jiném místě naznačuje, že se jeho otec stal obětí teroru a nechal se zahnat až „na hranici smyslů“.

Z korespondence Stanislava Jelínka:

Ty tři měsíce v Moskvě jsem se neflákal ani nesabotoval, a když jsem se v září 1970 loučil, tak řekl stručně akademik Viktor Michajlovič Ždanov:

„Stačí jedno slovo, já zvednu sluchátko a KGB vše zařídí. Doma zmizíš z evidence atd.“ Jenomže bylo pozdě. Já již přes rok chodil s čistým průstřelem srdce od jedné slečny učitelky z Brandýsa n. L.

Akademik Ždanov mi řekl asi tři věty, které jsem nikdy nepoužil, ale jedenkrát jsem při výslechu na krajské správě StB chlapcům naznačil (asi 1974), že se nedám zahnat až na hranici smyslů jako můj nebožtík táta.

Já měl u nás až do sametové revoluce zákaz výkonu povolání bez ohledu na vzdělání. Dělal jsem oficiálně knihovníka a neoficiálně tlumočníka pro naše komunistické šéfy, podle potřeby ruštinu slovem a angličtinu písmem. Když došlo k „předání moci“, byl lidem zvolen nový ředitel, ale nic se nezměnilo, jen StB tam již nechodila. Pak přijel z USA opravdový kapitalistický šéf, který byl jmenován do funkce ředitele, a nastalo opravdové „uklízení“, až došlo na mě ve sklepení – sklad knih. Druhý den (1. června 1992) jsem přeskočil několik pater a skončil u něho na sekretariátu.

Nyní přátelé k České televizi a k Zemanovi. ČT by dostala ode mne souhlas s natáčením i nějaké strohé informace (fakta) již loni v březnu, kdyby mi vyplatila požadovanou částku milion korun. Nezaplatili – souhlas nedostali. Musí se tedy národ pobavit s tím, co již dříve natočil režisér Jiří Sequens. City už nemám. Ty ze mě vymlátilo slavné StB – jsem dnes jenom obchodník.

Život v ústraní a major Zeman

Stanislav Jelínek pracoval po návratu z Moskvy ještě nějaký čas ve svém oboru, ve vojenském výzkumném ústavu v Těchoníně. Na čem dělal, není jasné. Dlouhou dobu, až do svého důchodu, potom pracoval v Ústavu experimentální medicíny Akademie věd. Nacházím jednoho z vedoucích pracovníků ústavu.

Stanislava Jelínka si pamatuje jako nenápadného pána z knihovny, který napadal na jednu nohu a chodil o holi. Že je tento knihovník ve skutečnosti člověkem, kterého pod jménem Brůna zná skoro celý národ, se dozvídá až ode mě.

Když se v roce 1999 ozvala Česká televize s dokumentem Třicet návratů, spolupráci odmítl. Podle dopisu chtěl za práva k příběhu milion korun. V té souvislosti si vzpomínám ještě na poznámku dokumentaristy. Naznačil mi, že těsně před odvysíláním dílu Studna z Třiceti návratů se na hotovém materiálu prováděly změny, po kterých ho prý takřka nepoznal. Přičítal to vlivu mocných, kteří ani po letech nechtěli připustit, aby pravda vyšla najevo. Ale mohla za tím být i důrazná stížnost Stanislava Jelínka, adresovaná České televizi. Odpověď na ni se nachází v pozůstalosti.

Odpověď ČT na stížnost na publicisty. Zdroj: Archiv příbuzných

Stanislav Jelínek zemřel 1. září 2003. Pohřben je na Moravě v hrobce rodiny své manželky. Pokud je zmínka v jeho korespondenci správná, jsou to Šaratice u Brna.

Co přesněji znamenal onen „úder blesku“, který si oné únorové noci vzal dva životy? Byla za celou tragédií opravdu jen sousedská nenávist? A kde měla kořeny? Co znamenalo ono tmavé auto u Jelínkových den před osudovou nocí, které prý vidělo několik sousedů? Byl Stanislav Jelínek tak důležitý vědec? A proč se svému výzkumu nevěnoval do konce profesního života? Byla za jeho pobyty v psychiatrické léčebně skutečně hluboká nenávist a pomstychtivost? Nebo byli Jelínkovi postiženi jakýmsi běsem, který se stal spouštěčem tragických dějů a zatímco u otce se nepodařilo tragédii předejít, syn kvůli tomuto prokletí prožil tak těžký život? Je to jeden z nejděsivějších příběhů, co znám. A vím, že i když jsem odhalil mnoho detailů, nevím to hlavní. Zbývá ještě jedna šance. A sice že deník hlavního vyšetřovatele přeci jen vydá své tajemství. Šance je malá.

Kadrnožka

Teror na Kadrnožce

Řádění zapomenutého masového vraha by se s malou nadsázkou dalo označit jako případ našeho prvního teroristy. Po skutkové stránce je všechno naprosto jasné. Ale tenhle zločin jednoduše nedává smysl. Neexistuje důvod, proč se stal.

Je zamračené únorové odpoledne. Nejsem dnes reportér, ale zastupující vedoucí vydání. Na starosti mám odvysílání odpoledních zpráv. Prakticky nic se neděje. Vypadá to na klidný den, přečtu pět reportáží od kolegů, zkontroluji dodržení stopáže a dohlédnu na odvysílání relace.

Krátce před jednou odpoledne zavolá kolegovi na krimi linku neznámý muž, stěžuje si na problémy a tvrdí, že situaci bere do vlastních rukou. Volá z Uherského Brodu a jmenuje se Zdeněk Kovář. Situaci ale už do svých rukou vzal. Kolem něj je v tu chvíli osm mrtvých. Vyrovnal tak smutný rekord Olgy Hepnarové. Z poklidného odpoledne v redakci se během pár minut stává jeden z nejhektičtějších dnů. Domluvené reportáže jsem zrušil. Vlastně si s odstupem času ani nepamatuji, co všechno jsem dělal.

Nebyl první

Už ani nevím, kdo jako první upozornil na to, že střelec z Uherského Brodu u nás měl předchůdce. Jeden takový masakr už proběhl před lety na západě Čech. Uprchlý voják tehdy vyvraždil motorest nedaleko Tachova. Než se ke starému případu dostanu, uplyne víc než rok. V místě, kde motorest stával, si vezme život mladý člověk. Je to už několikátý případ. Místo s děsivou minulostí nějakým způsobem přitahuje lidi, kteří udělali strašlivé rozhodnutí.

Křižovatka, kde stával motorest.

Do zpráv natáčím krátkou reportáž s psychiatry. Ptám se, proč sebevrahy tato místa přitahují. Je předjaří a křižovatka, kde stával motorest, působí dost ponurým dojmem. Obvykle tyto věci nevnímám, ale tohle místo má zvlášť tíživou atmosféru. Motorest U Kadrnožky stával na staré silnici z Plzně na Rozvadov. Nejdřív tu bývala hájovna a v ní sloužil hajný Kadrnožka. Než postavili dálnici, vedl tudy hlavní tah do Německa, tehdy do západního Německa. Hájovnu na konci šedesátých let zrušili a udělali z ní motorest.

Marné hledání

U případu Kadrnožka začínám s tipem na pamětníka a s obrovským nic v písemných podkladech. Zachytit se čehokoli je zpočátku velmi těžké. Vím jen, že střílel voják, který uprchnul z posádky v Boru u Tachova. Vyvraždil celý motorest, ukradl auto a skončilo to obrovskou policejní pátračkou, která vyvrcholila na kraji Plzně. Jenže archivy po mně kvůli identifikaci případu požadují buď datum události, anebo jméno pachatele či oběti. Ani jedno nemám. Respektive mám rok. Ale špatný.

Dobová pohlednice motorestu.

Těch několik na internetu volně dostupných zdrojů, od kterých by se dalo odrazit, uvádí jako rok události 1981. Armádní ani policejní archivy na tento dotaz nic nenacházejí. Vypadá to, že někdo všechny záznamy skartoval. V takovém případě je po reportáži. Procházet dobový tisk je mnoho hodin mravenčího úsilí. Navíc bez velké šance na úspěch, protože minulý režim tyhle věci do médií nepouštěl. Nakonec ale nacházím server, na kterém se dávají dohromady kamarádi z vojny. U jednotky Vysočany u Boru u Tachova debatuje pár bývalých vojáků, jestli se případ stal opravdu v roce 1981, jak se dá dohledat na internetu, anebo už o rok dříve. Volám do Archivu bezpečnostních složek a prosím o prověření roku 1980. Bingo. Dochoval se kompletní vyšetřovací spis. V něm mě jako první zaujme výpověď vedoucího restaurace.

Svědecká výpověď vedoucího restaurace:

Já jsem dnes 1. 6. 1980 kolem 9:05 hod. přijel se svým autem na Kadrnožku. Zastavil jsem před zadním vchodem do restaurace. Nikoho jsem zde neviděl a nebylo zde ani žádné cizí auto. V lese u restaurace jsou dvě improvizované garáže. Vlevo z mého pohledu stálo zelené auto Škoda 110. V pravé garáži stalo červené vozidlo značky Škoda 105. K vozidlům jsem nešel. U zadního vchodu do skladu a do restaurace je na pravé straně dveří vypínač a zvonek. Zazvonil jsem a čekal jsem, kdo mi přijde otevřít. Věděl jsem, že někdo musí být v restauraci, neboť vozidla zaměstnankyň stála v garážích. Stál jsem před dveřmi a čekal jsem. Nikdo nepřišel otevřít, proto jsem zvonil znovu a dlouho.

Zase se nic nedělo. Restauraci jsem proto obcházel. Když jsem byl u okna, kde končí veranda a začíná bufet restaurace, tak jsem viděl přes okno na podlaze před vchodem do kuchyně z verandy ležet něco bílého a viděl jsem ruku. Domníval jsem se, že se personál večer nebo v noci opil, proto jsem šel znovu zvonit a házel jsem na okno kamínky. Zase nikdo neotvíral. Bouchal jsem na okno verandy, aby se probudili. Zároveň jsem si všimnul, že ve skle jednoho okna jsou díry.

Po celkovém tomto zjištění jsem si řekl, že se něco děje. Zároveň jsem se pokusil svým klíčem odemknout vchodové dveře do restaurace. Klíč jsem nemohl dorazit, neboť pravděpodobně z druhé strany byl zasunutý klíč. Odjel jsem do Boru, když jsem případ oznámil org. VB, kteří okamžitě jeli na místo. Já se vracel na místo svým vozem. Hned po příjezdu jsem si všiml, že chybí v garáži Škoda 110. Šel jsem potom k zadnímu vchodu a zasunul jsem svůj klíč do zámku a tentokrát jsem bez potíží odemkl.

Drama u Kadrnožky a na kraji Plzně

1. červen 1980, hodina po poledni. Hlavní tah z Plzně na Rozvadov je nedaleko obce Holostřevy uzavřený. Dopravní policie auta odklání. Začíná ohledání místa čtyřnásobné vraždy. Podle záznamů kriminalistů je zataženo a poměrně chladno, 15 °C. Údaj o počasí a teplotě je standardní součástí protokolu. Zatímco kriminalisté zajišťují na místě činu stopy, v okolí probíhá obrovská pátrací akce. Nad oblastí létá vrtulník, policisté se samopaly uzavírají silnice. Obyvatelé ještě nic netuší. O pár desítek kilometrů dál vrah v ukradeném autě nezastaví hlídce a míří po hlavní silnici směrem na Plzeň. Cestou míjí další hlídky, které se ho neúspěšně pokoušejí zastavit a pronásledují ho. Auto s prchajícím neustále zrychluje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Největší záhady kriminalistiky – Vraždy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.