Pravdomluvky

Copyright © Sabina Janečková, Julie Lišková, 2018

All rights reserved.

ISBN 978-80-7617-066-7

Chtěly bychom poděkovat našim rodičům za to, že náš talent nerozvíjeli, takže jsme ho mohly rozvinout spolu. Dále děkujeme našim spolužákům, kteří nám svou demencí přispěli hned k několika myšlenkám, jež byly následně využity v článcích. Nakonec chceme poděkovat Amélii, téměř tříletému zázraku přírody, který sice nemluví, ale i tak nás svým sakrováním dovádí k šílenství takovým způsobem, že ho prostě musíme zavřít do komory, sednout si k tomu „noutbůku“ a raději psát, abychom klapáním klávesnice přehlušily jeho křik.

Rejstřík osob

Pravdomluvky – Sabina (Bruneta) a Julie (Blondýna)

Naše maminky

Naši tatínkové

Melí, Amélie, Mel, zlobivý zázrak přírody – Sáby sestřička

Kuba – Sáby chlapec

Mates, také někdy zmiňován jako Týpek nebo Ziky – Julči chlapec

Ted – Julči bývalý chlapec

Američan – náš spolužák z devítiletky

Tágo – naše spolužačka z devítiletky

Fejfy – náš spolužák z devítiletky

Green – účastník tábora

Oddíláci – vedoucí tábora

Maky – spolutábornice, naše spolužačka z devítiletky

Ondra – Julči spolusedící z devítiletky

Rybka – Beta domácí, Sáby jediná kamarádka, co jí umřela

Klárinka – Sáby spolužačka z jiného oboru ze střední

Anet (Winky) – Sáby spolužačka ze střední

Kristýnka – Sáby spolužačka ze střední, co nechápe její články

Anežka – Sáby spolusedící ze střední, Julči nevlastní sestřenice

Alička – Sáby spolužačka ze střední

Baruška – Sáby spolužačka ze střední

Apolenka – Sáby spolužačka ze střední

Marika a Berenika – Sedmilhářky, známý herečky

Verča – Julči spolusedící ze střední

Kamča – Julči spolužačka ze střední

Týnka – Sáby kolegyně z brigády v oděvech

Rejstřík slov

sakuva – sakra

rychlý špunty – dětský šampus s mínusovými procenty alkoholu

RMNMŘ – původní text na mikinách v devítiletce, ale později Američan vymyslel, že naše obvyklá věta v matematice: „Rovnice má nekonečně mnoho řešení,“ může znamenat i: „Roky makám na mý řiti.“

Kameňák – plzeňský rybník

Karolínka – chodící panenka našich mladých dětských let

Pravdomluvky na kávě

STŘEDA, 10. SRPNA 2015

Když se pravdomluvky o prázdninách domluví, že se sejdou, vstanou v osm. Jedna si dokonce stihne umýt hlavu, tak aby stihla být v 9:30 na schůzce, která spočívá v tom, že v naprosto šílených vedrech pojedeme sockou do města a vlastními silami vystoupáme do nejvyšší budovy v Plzni. Samozřejmě, že jsme mohly jít i jinam, ale není tohle nádhera i za cenu fyzického zhroucení?!*

Které se ale nakonec nekonalo, protože fungoval výtah a šlapat v sedmatřiceti stupních do šestnáctýho patra není zrovna dobrý; působí všechny ty tlaky a píská z toho v uších… Zdravotní újma stačí bohatě z tělocviku, nebudeme si ji způsobovat ještě o prázdninách… Takže jsme šly sem, abysme pokecaly jako vždycky, a navíc po tak dlouhý době. Vypily si ledovou kávu (Julča s přidanou umělou příchutí vanilky a dvěma cukry^1), a já abych si nedala obrovskej koláč a nedělala Julče chutě… žejo!

Ale samozřejmě, že přispívala svýma vyřknutýma myšlenkama do mé fantazie, přes mozek až do mých prstů a to se pak objevilo na stránce, kterou právě čtete. Vedle nás seděla parta vysokoškolaček a z jejich hovoru vyplývalo, že se právě připravují na státnice. Po několika minutách si odsedly, asi jim náš smích připadal moc hlučný (fifleny!). Třeba jednou budeme tak slavné, že si vzpomenou na ten slavný den, kdy udělaly tu největší životní chybu a odsedly si. Nám to samozřejmě nevadilo…

V Radbuze pod náma utíká voda, stejně tak utíká čas, který spolu dnes strávíme (do kdy můžeš?) a taky nám zmizela káva z plastovejch kelímků, který nejdou recyklovat (nejsme ekoložky!). Asi si dojdem pro další, tady to bude na dýl. Hodláme spolu pravdomluvit až do halelůja,** ale tady už to balíme.

PS: Juli, skoč mi pro kafe…

PPS: … a vem ještě ten koláč!

PPPS: TAK VE STŘEDU NA BLOGU.

*    Ani ne! (Sabina, 2017)

** Ježiši, to je tak trapný. (Sabina, 2017)

1 Já bych si dala vanilkový kafe s dvěma cukry zase. Hned! (Juliet, 2017)

Velekoncert

ÚTERÝ, 15. ZÁŘÍ 2015

No ahojda, Bino…

To už je zase sakuva středa? Nechápu, jak dokážeš psát tak dlouhý články a vypsat úplně všechno, co se ti v poslední době stalo. Já si nepamatuju ani to, co bylo včera k obědu. Každopádně jsem se chtěla zmínit, že v sobotu jsem byla na „Velekoncertě Daniela Landy“ a bylo to naprosto boží!

Sice už ho teď nijak intenzivně neposlouchám, ale tak co…* na jeho hudbě jsem vyrostla. Když jsem byla malá, vždycky nám to hrálo celou cestu do Chorvatska, nebo třeba když jsme jeli na hory.

Takže… cestou do Prahy jsme strávili nějakou tu hodinku a čtvrt, a než švagr, který řídil, našel parkoviště, to zabralo asi deset minut. Pak jsme jeli metrem (mimochodem, jela jsem poprvé a žádný extra zážitek to nebyl) a vystoupili až na poslední stanici.

Bylo tam tolik lidí, že jsme se absolutně nemohli prorvat dopředu. Po asi půl hodině jsme to vzdali a šli čekat frontu na burgry (jelikož jsme od oběda nic nejedli a bylo po šesté). Nekecam, fakt ne, dostalo se na nás až po pětačtyřiceti minutách. Když už jsme stáli u „výdeje“, napravo od nás se objevili dva kluci/muži (netušim, jak to nazvat:D), okolo dvaceti až pětadvaceti let. Na něco se ptali mýho táty a jeden z nich (samozřejmě ten s těma hezkýma modrýma očima) na mě potom mrknul.** Já se jen otočila a snažila se nezasmát. Jenže po celou dobu koncertu stáli vedle nás a po chvíli se přemístili přímo vedle mě. Jako… nevadilo mi to, ale bylo to… zaujímavý. Navíc na mě ten jeden pořád koukal a smál se. Vypadalo to roztomile. Ale byla jsem ráda, že tam stáli. Mnohem lepší, než ta ožralá… ehm… individua. Navíc měl úplně úžasnej chraplák, že byl slyšet určitě až na pódium.

Tak radši dál. Když jsme odcházeli, poměrně rychle se to tam vylidnilo a já jenom koukala, kolik tam bylo po zemi poházených kelímků, tácků a ubrousků.

Předběhli jsme, koho jsme mohli, a vecpali se až k… jak se tomu sakra říká? Troleje? Ne… koleje? Pochybuji… prostě k těm „metrolejím“. Když se na protější straně metro otáčelo, zatroubilo a všichni z toho koncertu začali křičet, jakože nadšením. Ale nevešli jsme se tam… Čekali jsme tedy na další, které přijelo záhy. Pak jsem poznala, co to znamená, cítit se jako sardinka v konzervě. Jedna fakt dost ožralá holka zakřičela na celý metro: „Nemáte někdo pivo? Mam žízeň!“ O kousek dál se ozvalo: „Podejte jí to někdo.“ Tak se k ní dostal očekávaný nápoj a ironickým hlasem odněkud z houfu lidí jsem zaslechla: „A nemáte někdo svíčkovou?“ Musela jsem se smát. Ale tím to nekončilo. Ta samá děvčica se nejprve všech zeptala, jestli nepůjdou všichni někam hromadně pařit a poté začala bouchat rukou do stropu (dá se to tak nazvat?) metra a zpívat písničku od Orlíku: „Jsi Čech, Čech, Čech, tak si toho važ!“ a postupně se k ní lidé přidávali. Byla jsem opravdu ráda, když jsme vystoupili a jeli domů. Než jsme našli auto, trvalo to jen chvíli, což jsem se divila. Domů jsme dorazili okolo půlnoci a to je z tohoto dne asi tak vše.

Dále jsem chtěla napsat, že tím způsobem, kterým na tom děláme, si ve škole respekt fakt nezřídíme! Hlavně nejmenovaný Američan nám to kazí,*** se všema se kamarádí:(.

Hele… nás starší ročníky vždycky děsily, psychicky týraly (ač si to dost možná neuvědomovaly) a jednoduše tyranizovaly. Nedovolila jsem si ráno jít ke škole dřív, protože tam většinou někdo z nich seděl a já se ani nepřiblížila. Ani když pršelo, jsem se nešla schovat k nim pod tu velmi praktickou stříšku.**** No a oni si klidně na začátku přestávky naběhnou na „naši“ lavičku skoro vedle naší třídy a posedají si tam, jako by byli největší kingové! Hlavně teda ty holky… Normálně jsem jednu z šesťaček ráno slyšela říct: „Támhle je ta malá štětka!“ A pak k té „kamarádce“ přišla a objala ji… Fakt inteligence. Tahle slova já ani neznám, samozřejmě.*****

No nic. Prostě jim musíme dát najevo, že škole teď vládneme my!:D Alespoň na záchody už tolik nelezou, když tam jsme my… Nedovolí si stoupnout před zrcadlo, když se tam „zkrášlujeme“. Což je super. No nic, já asi budu končit, k delším článkům hold nejsem předurčena. Tak si užij zbytek středy a za týden se těším na tvůj článek:).

PS.: Jo, píšu smajlíky. Co s tím uděláš, hm?!:):DDD

PPS.: Prosím tě, nezlob se, mám tě ráda:3

PPPS.: Byli vaši na aktivu? Táta mi přinesl dost informací, ale hlavně by mě zajímalo, jestli Američanovo mamce vrátili zabavenej mobil:D

Tvoje rocková J.

*    Ale poslouchám. (Juliet, 2017)

** Páni, já se ve čtrnácti vážně hroutila z mrknutí nějakýho neznámýho ochlasty? (Juliet, 2017)

*** Promiň, Time. (Juliet, 2017)

**** Příliš jsem se bála. (Juliet, 2017)

***** Lež jak věž. (Juliet, 2017)

Výpadek Facebooku 2015 – krev, pot, slzy, utrpení…

STŘEDA, 30. ZÁŘÍ 2015

Nazdárek, Sabinko!

No jo, mononukleóza je svině, ale hlavně je dobře, že ty tvoje testy ji neprokázaly. Co bych bez tebe dělala ve škole tak dlouho? Zmeškala bys úplně všechny testy a to bych ti nenechala projít. Každopádně já tak nějak vůbec netuším, o čem mám dnes psát. Můj život není až tak zajímavý, jak jsem si myslela, *séd fejs*. No nic, něco vymyslím z fleku… Pojďme se třeba bavit o bramborech, máš ráda brambory? A jo, vlastně… ty mi nemůžeš odpovědět…

Ale teď vážně. Jak mělo být ze soboty na neděli to zatmění měsíce a rudý úplněk, viděla jsi to? Já ne. A víš proč? PROTOŽE BYLY MRAKY!

Jasně, nevstala jsem kvůli tomu, tak si nemám na co stěžovat, ale i tak… čekala na to opravdu spousta lidí a pak zrovna v naší… jak to říct, „oblasti“ byly mraky. Prostě to naštve, no. Nejdřív jsem si nařídila asi tři budíky, abych to viděla celý.1 Od zčervenání měsíce po zatmění až do východu slunce, ale pak jsem se na to tak nějak vykašlala a rozhodně to nebylo kvůli tomu, že bych se večer koukala na horor a bála se, že až sama uprostřed noci vstanu, tak vyleze něco ze skříně. To opravdu ne, já přece nejsem vůbec bojácná… A toho bubáka jsem taky neviděla.

No, pokračujme dál. Včera byl takový normální, už podzimní večer, já si jen tak ležím v posteli, v televizi běží můj oblíbený seriál, popíjím čajíček a píšu si s Tedem* a dalšími, nejmenovanými lidmi.** No a najednou se stane ta strašná věc! Chci poslat fotky účesů, podle kterých by se měl Ted ostříhat, a ono se to neodesílá… uběhne deset minut, stále neodesláno… uběhne dvacet minut, tak se rozhodnu restartovat mobil. Když ani to nepomůže, ujdu těch asi sedm metrů z pokoje do obývací místnosti a sednu si k počítači. Napíšu do Gůglu Facebook^2 a čekám a čekám.

Hm, stránka momentálně není dostupná. Tady něco není v pořádku. Jdu zavolat Tedovi, aby si alespoň nemyslel, že ho ignoruju. Od něj se dozvím skutečně zajímavou informaci:

„No, mně to taky nejde…“ Takže chyba tentokrát není v mém úžasném Samsungu, ani v počítači, který už máme nevím kolik let, ale prostě opravdu spadl Facebook. Tak se jdu podívat na Ask a tam taky hrozně lidí píše, že jim to spadlo a takový to „komu taky, dejte lajk“…

No, super. Jak dlouho to sakuva potrvá? Mám se jít zabít, když nejde Facebook? Zásadní to otázka! Nějak jsem to přežila jen na smskách s Tedem a nakonec se mi to zas nahodilo asi až v půl jedenáctý. A to už jsem chtěla jít zalehnout, protože po tom prodlouženém víkendu se mi fakt ráno vstávat nechtělo (to jsem věděla předem, ano).

Dneska za mnou přišla třídní s tím, že já a… pojďme ji nazvat třeba… třeba Tágem. Že já a Tágo bychom měly být ve školním parlamentu, tak, jako jsme byly minulý školní rok. Jenže v devátém ročníku je s tím strašně moc starostí a ani jedna z nás jsme tam prostě nechtěly a snažily jsme se to odmítnout. No, já marně, Tágo se z toho nějak vykroutila… Tak ke mně učitelka přiřadila jednoho z těch… chytřejších hochů, a když Tágo zjistila, že dnes místo angličtiny bude první schůze onoho ďábelského parlamentu, začala naříkat, že tam radši bude, že ájinu nechce a tak podobně… Čímž mě docela naštvala, jako… jít do parlamentu jenom kvůli tomu, že ti jednou odpadne neoblíbený předmět? To fakt?

Ale nebudeme se stresíkovat… Jo a strašně ti závidím, že teď nemusíš dva týdny cvičit a jsi uvolněná z těláku, taky bych to potřebovala… Jelikož jedna blondýna se odstěhovala a jiná bruneta má naraženou ruku, nemá tělocvikářka koho peskovat a všechno si vybíjí hádej na kom?3 Přesně tak, na té momentálně úplně nejhorší a nejméně sportovně nadané z naší holčičí skupiny (kterou báj d vej tvoří jen osm dívek).

Na Liškový.

Začalo to tím, že jsem měla údajně „flákat“ rozcvičku a podle její teorie si potom kvůli tomu něco natáhnout, něco zas zlomit a byla by to moje chyba a ona by chudinka „zas“ musela běžet pro knihu úrazů, aby to zapsala a já dostala od školy peníze… No, oukej, přiznávám, že ten den jsem při rozcvičce nedělala kliky, ale já klik prostě neudělám.*** A nebyla jsem jediná! Další hodinu jsem ale vážně poctivě cvičila.4 Jenže to jsme měly začátek hodiny spojený s klukama a jejich rozcvička je stylu „zakruťte hlavou, jo, dobrý, teď zápěstím, nohou, pár poskoků a konec“. Dělala jsem všechno, co ostatní, ale paní učitelka mě zas „sprdla“, že to nedělám pořádně. To už se mě holky zastaly, že jsem cvičila stejně jako ostatní, jenže to ji akorát vytočilo a byla celou hodinu ještě nepříjemnější.

Když viděla, jak je mi z toho všeho nanic, přišla ke mně, podívala se mi do očí a řekla: „Jestli budeš takhle citově založená, tak to v životě nikam nedotáhneš.“**** A odešla. Jo, možná jsem citlivější než ostatní lidi, ale co? Jo a dala mi čtyřku ze sprintů, čtyřku ze skoku do dálky a pětku z vytrvalosti. Vytrvalost jsme běžely čtyři… dohromady je nás osm holek, dvě chybí, dvě necvičí a ona nás to šminga nechá běžet ve čtyřech! Jako to mi nepřijde moc normální… docela mě ale dojalo, že se mě chtěl zastat i jeden spolužák (vlasy ve tvaru houby, má rád lívance, každý má rád lívance) a slíbil mi „pomoc“ příště, kdyby byla stále taková…

No nic, moje výlevy zoufalství tě asi nezajímají, co? Tak já to tady ukončím a těším se na tvůj další článek:).

PS.: Držim dietu a snažím se cvičit:3******

PPS.: Šminga mi to vůbec nejde a nebaví mě to:D

PPPS.: Nevím, co už bych napsala…

PPPPS.: Tak si užij ponemoční proces a pa:33

Tvoje vyděšená J.

* Můj bejvalej. (Juliet, 2017)

** Můj nynější. (Juliet, 2017)

*** Stále přetrvává. (Juliet, 2017)

**** Teď si uvědomuji, jak je ošklivé tohle říct někomu, kdo je opravdu citově založený. Se styďte. (Juliet, 2017)

***** Můj nynější, Mates. (Juliet, 2017)

****** Vydrželo to dva dny. (Juliet, 2017)

1 No a pak jsem tady já a nějaký zatmění nebo co to vlastně bylo, mám úplně na háku. Kromě toho se nikým a ničím nenechám vzbudit ve dvě ráno! (Sabina, 2017)

2 Co ti k tomu říct, já už Facebook nemám od prosince 2016 a nikdy jsem se neměla líp. (Sabina, 2017)

3Odhadovala jsem, že na Jůlince:DDD (Sabina, 2017)

4 Ne, to se nikdy nestalo! (Sabina, 2017)

Soustředění oddílu „GREEN“

STŘEDA, 14. ŘÍJNA 2015

Ahoj, Sabčo,

ráda bych začala tenhle článek tím, že jsem v pondělí cestu trolejbusem z tanyny strávila nad mobilem, vymýšlením scénáře k novému videu, ale snad to stojí za to.1

Každopádně se ti musím pochlubit informací (nebo spíš informacemi), jak jsem strávila předchozí víkend. Budeš zděšená, budeš se divit, ale hlavně budeš překvapená, jak jsem to (podle mě vcelku dobře) zvládla. Jak už víš, dva roky po sobě jsem byla na letním dětském táboře a letos, jelikož jsem již dovršila krásných čtrnácti let,* se mi naskytla možnost stát se Greenem (něco jako praktikant). V patnácti se totiž už tábora jako dítě účastnit nemůžeš a máš proto jen tuto možnost vypomáhat tam jako Green.

Už poslední večer na táboře jsme se s dalšími stejně starými lidmi rozhodli, že bychom to chtěli zkusit, a první „úkol“ byla tzv. zkouška trpělivosti (jde o to, vydržet stát hodinu u táboráku bez hnutí, bez mluvení a téměř bez zasmání**). Tou jsme všichni jakžtakž prošli a mohli jsme se tedy účastnit soustředění, které proběhlo právě již zmíněný víkend (soustředění budou ještě tři).

Bylo nás tam dohromady i s dosavadními Greeny (ti jsou tři) třináct. Mělo nás být „pouze“ dvanáct, ale jedna už osmnáctiletá dívčina se rozhodla zkusit zkoušky podruhé (poprvé jí v tom zabránily osobní důvody). Ale do kolektivu rychle zapadla a mně byla strašně sympatická. Vlastně se z nás všech stala taková super parta, ve který jsme si pomáhali a navzájem se podrželi.

V pátek jsem se sešli na autobusovém nádraží, odkud nás bus odvezl asi tři zastávky někam, netuším kam, tam nás přibližně okolo třetí hodiny vysadil a do tábora jsme si měli dojít pěšky. Do ruky dostal mapu jediný Green, který cestu absolvoval s námi a měl nás tam dovést. Cestou jsme hráli seznamovací hry, učili se zacházet s vysílačkami a taky jsme si řekli, jak si správně zabalit krosnu (a sice to není důležité, ale já zakopla o jednoho ze dvou policejních psů, kteří šli s námi, a mám modřinu na pravém stehně a pořád mě bolí kotník… šikulka jsem:)).

Nekecám, na místo jsme dorazili v devět hodin, ano, v devět hodin večer. Asi hodinku a půl jsme šli ve tmě lesem, takže si asi umíš představit, jaká to byla legrace… Ale nemám si na co stěžovat, dorazila jsem poměrně v pořádku a byla jsem ohromně ráda, že jsem to zvládla a konečně si mohu natáhnout nožičky ve studené chatce, přičemž jsem oblečena do termo prádla, tepláků, mikiny, chlupatých ponožek a zalezlá ve spacáku.

Všichni jsme nicméně bez problémů usnuli a téměř po hodině nás vzbudilo zběsilé (asi tak minutové) pípání vysílaček, které nám byly zapůjčeny, a náhle hluboký hlas našeho vedoucího: „Vypněte si vysílačky.“ A jelikož moje palanda neměla schody, jen nakřivo přitlučenou… no, dřevo, pochopitelně se mi nechtělo seskakovat dolů a hledat vysílačku v krosně, tak jsem v klidu spala dál (možná proto se mi druhý den vybila:D).

Přesouváme se do dalšího dne. Představ si to. Venku je ještě tma (představuješ si to?) a ty se pozvolna probíráš ze svého vyhřátého spacáku do chladivé útulné chatičky, když v tom náhle již dobře známý hluboký hlas a bouchání na dveře:

„Jestli nebudete do minuty oblečený, obutý a nastoupený u jídelny, máte mínus body,“ odmlka: „Jo a vemte si pláštěnky, prší.“ rychle jsem seskočila z palandy (naproti ležící Maky si přitom asi vykloubila rameno) a začala si zavazovat boty. Vykašlala jsem se na převlíkání, to bych nestihla, tak jsem jen nahodila bundu a vyběhla ven k jídelně. S překvapením jsem měla ještě asi patnáct vteřin rezervu. Dva kluci to nestihli, ale body jim nakonec stejně neodečetli, pokud jsem si dobře všimla. No nic, pokračujeme dále. Oznámil nám, že máme zhruba půl hodiny (a pět sirek) na to, abychom si nasbírali materiál a rozdělali oheň (opakuji, pršelo).

To se nám bohužel nepovedlo, tak jsme si nemohli ohřát čajíček:(.

Dopoledne jsme strávili nácvikem takovým tím „vlevovbok, vpravovbok, dvouřad, dvoustup“ a tak dál. To mě docela bavilo, ke konci nás i chválil, jak nám to šlo.Oběd jsme si vařili společně s oddílákama a byl z toho naprosto výborný buřtguláš s chlebem (a pár větvičkami, které tam nalítaly). Odpoledne jsme hráli nějaké hry, stopovačku a podobné věci a večeři jsme měli za úkol si vymyslet a udělat sami. Nakonec to dopadlo tak, že se do alobalu zabalily brambory, zelenina a maso, hodilo se to k ohni a po pár hodinách hoření se to spapalo:3:D. Moc jsem se do vaření nezapojila a mrzí mě to, ale ani jsem pořádně nezvládla rozdělat oheň, když jsme si to zkoušeli, a to se naučit musím, jinak u zkoušek neuspěju.*** No, večeře byla výborná a bylo nám řečeno, že se tento den vytáhnou kytary, a čím déle budeme ochotni zpívat, tím víc se posune večerka a tím déle i vstaneme. Takže jsme tam ztvrdli do půl jedenáctý a pak nás už zahnali do sršněmi prolezlých chatek (fakt jsme tam jednoho sršně měli, u Maky ve spacáku:):D). Hezky jsem si zalezla do spacího pytle a po chvilce usnula.

K mému překvapení se v půl dvanáctý – a to jako v noci, ne ráno! – opět ozval hlas vedoucího: „Pokud tu do minuty nebudete nastoupený, obutý a s pláštěnkama, máte mínus body, jde se do lesa.“ Udělalo se mi špatně při pomyšlení, že je venku tma, poprchává a je na nule a my máme jít do lesa. Potom nám ještě řekl, že si máme vzít svačinu a pití, že po třech a půl kilometrech budeme mít čas se občerstvit. Neměla jsem žádný menší batoh, tak jsem si prostě vzala baterku do kapsy a vyšla zpět před chatku.2 Zeptal se, zda chce někdo použít žlutou, nebo červenou kartu (žlutá – končíš v této disciplíně, ale máš mínus body, červená – okamžitě končíš na plný čáře a odjíždíš domů). Nikdo se nepřihlásil a na dotaz, zda nám je zima, jsme jako pokaždé odpověděli s drkotajícími zuby, že ne, jinak bychom museli běhat okolo jídelny (to už máme ověřené).

Seřadili jsme se do dvouřadu a svižným krokem ušli tak šest metrů, poté se vedoucí zastavil a zahlásil: „Dobře, to byla jen zkouška vaší odhodlanosti. Můžete se vrátit do chatek, dobrou noc.“ Byla jsem na jednu stranu naštvaná a na druhou šťastná, ale převládal pocit nehorázné zimy. Tak jsem to vypustila z hlavy a šla radši hned spát.

V neděli nás vzbudili až v osm hodin a to byl opravdu pohodový den. Hráli jsme pár her a jinak jsme jen uklízeli tábor, vytírali a balili si. Nakonec přišlo bodování. Za všechna soustředění bychom měli získat nejméně 27 bodů, abychom se mohli účastnit tábora jako Greeni, a za tohle soustředění jsme všichni získali 7 bodů (kromě dvou Greenů, kteří jich dostali 8), což si myslím, že je dost super a prozatím to bohatě stačí. Byla jsem ráda, že ke mně neměli žádný velký negativa, ale na druhou stranu ani velký pozitiva.

Jinými slovy se budu muset víc snažit, abych uspěla, a hrozně mě to bavilo, i když byla taková zima:D. Je to skvělá banda lidiček a doufám, že se i nadále budeme scházet v tak bujném počtu a nikdo to sám od sebe neodpíská:).****

PS.: Tři hodiny jsme dělali čaj na ohni.

PPS.: Další soustředění budou listopad, únor a nejspíš květen.

PPPS.: Nechtěla bys taky něco podobného zažít?:D

Tvoje odhodlaná J.

* Hmmm, velká holka. (Juliet, 2017)

** Největší kravina. (Juliet, 2017)

*** Uspěla. (Juliet, 2017)

**** Sama od sebe jsem to po jednom táboře odpískala. (Juliet, 2017)

1 Jako Pravdomluvky jsme jeden čas vydávaly prý vtipná videa na YouTube. (Sabina, 2017)

2 A tady prostě vidíte, jak si Julča pořád na něco stěžuje.

Většinou se to týká pohybových aktivit. To jsem ji takhle o prázdninách 2017 vytáhla na pro ni dlouhou procházku, asi tak osmikilometrovou, ale neřekla jsem jí, jak je to daleko, věděla jen, že jdeme do cukrárny, a to bylo řečí, než jsme tam došly!:DDD

Ale nakonec jsme tam došly. (Sabina, 2017)

Oslav a našich patnáctin

STŘEDA, 18. ÚNORA 2016

No ahojda, Bino,

jak jistě víš, nedávno mi bylo již krásných patnáct let. Hned jsem si zašla zařídit občanku a ještě ten den jsem zalhala revizorovi, že je mi vlastně čtrnáct a že mám tedy povolení jezdit za poloviční cenu. Jsem to ale rebel, viď?1

No nic, naše spolužačka má narozeniny den přede mnou (a ano, od dětství mi v jednom kuse připomíná, že to ONA je tady ta starší, i když o asi jen 13 hodin), takže většinou slavíme dohromady a výjimkou nebyl ani pátek minulého týdne. V plánu bylo jít do picérie, něco zbaštit, rozbalit si dárky a upalovat zase zpátky domů, do postýlky. A na seznamu pozvaných bylo i se mnou deset lidí. Jenže dva jedinci bohužel odmítli (z raději nezmiňovaných důvodů*), a tak nás zbylo osm. Probíhalo to celkem hladce, jen mě zarážela ta obrovská krabice vážící snad 10 kilo, která stála vedle mě na zemi. Kluci pro ni dokonce i koupili jízdenku v autobuse. Měl v tom být nějaký ultramegaspešl dárek, ale nakonec… kdo by tohle čekal, že? Šest flašek vody. Proč? To je mi doteď záhadou.

Ale samozřejmě i úžasné dárky, kterými se kluci fakt vytáhli, musím říct! A dárky od holek, nevím, jestli stojí za to zmiňovat, že jsem dostala například těhotenský test, krém na bradavky pro kojící ženy a NAPROSTO nejodpornější věc na světě. Jmenuje se Štěpán. Je to malá soška z Holandska.2

No nic, oslava se chýlila ke svému konci a neudálo se nic úplně neočekávaného. Pomineme-li to, že kluci byli úplně hotoví z mušle na pánských záchodech ve tvaru pusy.

Když jsme to tam zabalili, šli jsme ven, abychom mohli bouchnout Rychlý špunty (to víš, slavíme ve velkým. Týpkovi ještě nebylo ani patnáct totiž:D ). Byla to sranda, ale… inu… na Silvestra se pilo něco úplně jiného, že, Bruneto?3 Docela by mě zajímalo, docela by mě opravdu zajímalo, kam se poděla ta flaška, nevadí…

PS.: Celkem promakanej článek, no ne?

PPS.: RMNMŘ**

PPPS.: Kdopak si dal jako jediný zelený čaj, hmm?***

Tvoje patnáctka J.

* Nevzpomínám si, kdo to byl, ani proč nepřišel. (Juliet, 2017)

** Rovnice má nekonečně mnoho řešení a měli jsme to napsáno na třídních mikinách. (Juliet, 2017)

*** Mates.:D (Juliet, 2017)

1 Ne.:DDD (Sabina, 2017)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pravdomluvky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.