Půl krále

Joe Abercrombie

Půl krále

Moře střepů – kniha první

Laser

Přeložil Roman Tilcer

Copyright © 2014 Joe Abercrombie

Map copyright © 2014 Nicolette Caven

All rights reserved

Translation © 2018 by Roman Tilcer

ISBN 978-80-7617-065-0

Pro Grace

Břímě lepší nemá

bdělý poutník,

než je rozum a rozvaha.

Z HÁVAMÁLU, VÝROKŮ VYSOKÉHO

I
ČERNÉ KŘESLO

VYŠŠÍ DOBRO

Té noci, kdy se Jarvi dozvěděl, že je králem (nebo aspoň napůl králem), dul prudký vichr.

Gettové mu říkali pátravý vítr, našel totiž všechny skuliny a klíčové dírky, skučel v nich a vháněl mrtvý chlad Matky moře do každičkého příbytku, nehledě na to, jak vysoké ohně tam hořely a jak moc se k sobě lidé choulili.

Cloumal okenicemi na úzkých oknech v komnatách matky Gundring, a drnčel dokonce i železem pobitými dveřmi. Vysmíval se ohništi a plameny vztekle prskaly a praskaly, házely drápavými stíny rozvěšených sušených bylinek a vrhaly mihotavé světlo na kořen, který matka Gundring držela v sukovitých prstech.

„A tohle?“

Nejvíc ze všeho to připomínalo hroudu hlíny, ale Jarvi už byl chytřejší. „Kořen černého jazyka.“

„A proč by po něm mohl ministr sáhnout, můj princi?“

„Ministr doufá, že nebude muset. Když se tenhle kořen vyvaří ve vodě, není to vidět ani cítit, ale jedná se o nanejvýš smrtící jed.“

Matka Gundring kořen odhodila. „Ministři občas musejí sáhnout po něčem temném.“

„Ministři musejí hledat menší zlo,“ namítl Jarvi.

„A zvažovat vyšší dobro. Pět z pěti správně.“ Matka Gundring souhlasně kývla a Jarvi se začervenal samou pýchou. Vysloužit si pochvalu gettské ministryně nebylo jen tak.

„A otázky u zkoušky budou snazší.“

„Ta zkouška.“ Jarvi si palcem zdravé ruky neklidně promnul zkroucenou dlaň té nezdravé.

„Zvládneš ji.“

„To nemůžeš vědět jistě.“

„Je úkolem ministra vždy pochybovat –“

„A zároveň se vždy zdát jistý,“ dopověděl za ni.

„Vidíš? Znám tě.“ To byla pravda. Nikdo ho neznal lépe, dokonce ani jeho rodina. obzvlášť jeho rodina. „Nikdy jsem neměla bystřejšího žáka. Zvládneš to hned napoprvé.“

„A už nebudu princ Jarvi.“ Při tom pomyšlení necítil nic než úlevu. „Ztratím rodinu i dědičné právo.“

„Budeš bratr Jarvi a tvou rodinou budou ministři.“ Matka Gundring se usmála a zář ohně našla vrásky kolem jejích očí.

„Tvým dědictvím budou rostliny, knihy a tichá slova. Budeš si pamatovat a radit, léčit a mluvit pravdu, znát tajemství a všemi jazyky uhlazovat cestu Otci míru. Jako jsem se snažila i já. Není vznešenějšího poslání, ať už ti osvalení pitomci ve výcvikovém čtverci vykřikují kdovíjaké nesmysly.“

„Je těžší si těchhle osvalených pitomců nevšímat, když člověk stojí na cvičišti s nimi.“

„Hm.“ Matka Gundring stočila jazyk a odplivla si do ohně. „Až složíš zkoušku, budeš tam muset chodit, jen aby ses postaral o rozbitou hlavu, když se hra vymkne z ruky. Jednou budeš nosit mou hůl.“ Kývla k zužujícímu se kusu elfího kovu, pokrytému výstupky a rýhami, jenž se opíral o stěnu.

„Jednou budeš usedat vedle Černého křesla a budeš otec Jarvi.“

„Otec Jarvi.“ Při té představě se Jarvi na stoličce zavrtěl.

„Chybí mi moudrost.“ Myslel tím, že mu chybí odvaha, ale chyběla mu odvaha, aby to přiznal.

„Moudrost se dá naučit, můj princi.“

Jarvi zvedl na světlo levou ruku, nebo spíš cosi na způsob ruky. „A ruce? Ty bys mě taky naučila?“

„Možná postrádáš ruku, ale bohové ti dali cennější dary.“ Jarvi si odfrkl. „Jako že umím pěkně zpívat?“

„Co by ne? A máš chytrou hlavu, umíš se vcítit a je v tobě síla. Jen je to síla, která nedělá dobrého krále, ale dobrého ministra. Dotkl se tě Otec mír, Jarvi. Vždycky si pamatuj: Silných mužů je spousta, ale moudrých málo.“

„Proto se na úlohu ministra bezpochyby více hodí ženy.“

„Přinejmenším zpravidla vaří lepší čaj.“ Gundring usrkla z hrnku, který jí každý večer nosil, a opět souhlasně pokývala hlavou. „Ovšem vaření čaje je dalším z tvých velkých nadání.“

„Vskutku práce pro hrdinu. Přestaneš mi tolik lichotit, až nebudu princ, ale ministr?“

„Zahrnu tě tolika lichotkami, kolik si zasloužíš, a ve zbytku případů počítej s kopancem do zadku.“

Jarvi si povzdechl. „Některé věci se nikdy nemění.“

„Teď k dějinám.“ Matka Gundring vysunula z police jednu knihu a na pozlaceném hřbetě zamrkaly rudé a zelené kameny.

„Teď? Musím vstát s Matkou slunce a nakrmit ti holuby.

Doufal jsem, že se trochu vyspím, než –“

„Vyspat tě nechám, až složíš zkoušku.“

„Ne, nenecháš.“

„Máš pravdu, nenechám.“ Matka Gundring si olízla prst, začala listovat a prastarý papír šustil. „Řekni mi, můj princi, na kolik kusů rozbili elfové Bohyni?“

„Na čtyři sta devět. Na čtyři sta malých bohů, šest vysokých bohů, prvního muže a ženu a Smrt, jež střeží Poslední dveře. Není tohle ale spíš záležitost tkalce modliteb než ministra?“

Matka Gundring mlaskla. „Záležitostí ministra je všechno vědění, neboť jen to, co je poznáno, může být ovládáno. Vyjmenuj šest vysokých bohů.“

„Matka moře a Otec země, Matka slunce a Otec měsíc, Matka válka a –“

Dveře se rozlétly dokořán a v komnatě zavyl pátravý vítr. Plameny v ohništi vyskočily stejně jako Jarvi a celé pokroucené zatančily na stovkách sklenic a lahví v regálech. Po schůdcích se kdosi připotácel a svázané bylinky se za ním v průvanu zatočily jako viselci.

Byl to Jarviho strýc Odem, zmoklé vlasy měl přilepené k bledé tváři a hruď se mu ztěžka zdvíhala. Upřel vypoulené oči na Jarviho a otevřel ústa, ale nevyšla z něj ani hláska. Člověk ani nepotřeboval dar vcítění, aby poznal, že ho tíží špatné zprávy.

„Co je?“ zachrčel Jarvi. Hrdlo se mu stáhlo strachy. Strýc padl na kolena a zapřel se rukama v mastné slámě.

Sklonil hlavu a pronesl dvě tichá a bolestná slova.

„Můj králi.“

A Jarvimu došlo, že jeho otec a bratr jsou po smrti.

POVINNOST

Vůbec nevypadali mrtví.

Jen velmi bílí, když tak leželi na studených kamenných deskách ve studené místnosti, v rubáši přitaženém do podpaží a s obnaženým mečem na hrudi. Jarvi pořád čekal, že bratrovi zacukají rty, jako by jen spal. Že otec otevře oči a pohlédne do těch jeho s dobře známým výrazem opovržení. Ale to se nestalo. A už nikdy nestane.

Smrt jim otevřela Poslední dveře a těmi se nikdo nevrací.

„Jak se to stalo?“ zaslechl Jarvi od vchodu svou matku.

Hlas měla pevný jako vždy.

„Zrada, má královno,“ zamumlal strýc Odem.

„Už nejsem královna.“

„Ovšem… Omlouvám se, Laithlin.“

Jarvi natáhl ruku a jemně se otce dotkl na rameni. Byl tak studený. Jarvi se zamyslel, kdy se ho dotkl naposledy. Dotkl se ho vůbec někdy? Moc dobře si pamatoval, kdy spolu naposledy opravdu mluvili. Byly to už měsíce.

Muž máchá kosou a sekerou, prohlásil otec. vesluje a váže pevné uzly. a především drží štít. Drží řadu. stojí po boku svého porameníka. Co jsi to za muže, že nic z toho neumíš?

Neprosil jsem se o to, abych měl půl ruky, opáčil Jarvi, uvězněný na místě, kde se nacházel tak často; v pustině mezi studem a vztekem.

Já se neprosil, abych měl půl syna.

A teď je král Uthrik po smrti a spěšně upravený královský kruh tíží Jarviho čelo. A tíží ho mnohem víc, než by se na tenký pásek ze zlata slušelo.

„Ptala jsem se, jak zemřeli,“ řekla Jarviho matka.

„Šli vyjednat mír s Grom-gil-Gormem.“

„S těmi zatracenými Vanstery mír uzavřít nejde,“ ozval se hlubokým hlasem Hurik, matčin zvolený štít.

„Musí přijít pomsta,“ prohlásila Jarviho matka.

Strýc se pokusil tu bouři uklidnit. „Nejprve bychom rozhodně měli vyhlásit smutek. Velekrál zakázal otevřenou válku, dokud –“

„Pomsta!“ Matčin hlas byl ostrý jako střepy. „Rychlá jako blesk, žhavá jako oheň.“

Jarvi sjel očima k mrtvole svého bratra. Ten je rychlý a žhavý, nebo spíš býval. Měl silnou čelist, tlustý krk, už mu začínal rašit tmavý vous podobný tomu otcovu. Lišil se od Jarviho, nakolik to jen šlo. a měl mě rád, usoudil Jarvi. Byla to drsná láska, poplácání nikdy nemělo daleko do políčku. Byla to láska, jakou člověk chová k někomu, kdo bude vždycky pod ním.

„Pomsta,“ zavrčel Hurik. „Vansteři musejí zaplatit.“

„K čertu s Vanstery,“ opáčila Jarviho matka. „Musíme přinutit naše lidi, aby nám sloužili. Musíme jim předvést, že v sobě nový král má železo. Jakmile před ním s radostí pokleknou, můžete plakat, až se zvedne Matka moře.“

Jarviho strýc si ztěžka povzdechl. „Tak tedy pomsta. Ale je na to připravený, Laithlin? Nikdy to nebyl bojovník –“

„Musí bojovat, ať už připravený je, nebo není!“ odsekla matka. Lidé kolem Jarviho vždycky mluvili, jako by nebyl jen mrzák, ale taky hluchý. Jeho náhlý vzestup k moci je toho zlozvyku zjevně nezbavil. „Zahaj přípravy k velkému nájezdu.“

„Kde zaútočíme?“ zeptal se Hurik.

„Jde jen o to, abychom vůbec zaútočili. Nech nás o samotě.“

Jarvi uslyšel, jak se zavírají dveře, a pak na studené podlaze tiše zazněly matčiny kroky.

„Přestaň plakat,“ řekla matka. Až v tu chvíli si Jarvi uvědomil, že mu tečou slzy. Utřel si je, popotáhl a zastyděl se. Styděl se v jednom kuse.

Matka ho chytila za ramena. „Narovnej se, Jarvi.“

„Omlouvám se,“ vypravil ze sebe a pokusil se nadmout hruď, jak by to asi udělal bratr. Omlouval se v jednom kuse.

„Je z tebe král.“ Matka mu upravila překroucenou přezku pláště, zkusila mu zkrotit nakrátko zastřižené, ale vždy rozcuchané světle plavé vlasy a nakonec mu přiložila chladné konečky prstů ke tváři. „Nesmíš se nikdy omlouvat. Musíš nést otcův meč a vést nájezd proti Vansterům.“

Jarvi polkl. Z představy, že by měl vyrazit na nájezd, ho vždycky jímala hrůza. A teď má nájezd rovnou vést?

Odem si musel jeho zděšení všimnout. „Budu tvým porameníkem, můj králi, vždy budu stát s připraveným štítem po tvém boku. Budu ti pomáhat, jak jen dovedu.“

„Díky,“ zamumlal Jarvi. Jediná pomoc, o kterou by stál, by spočívala v tom, že ho pošlou do Skekenhradu, aby složil ministerskou zkoušku a spíš seděl ve stínech, než aby ho vystrčili na světlo. Ovšem tato naděje se teď rozpadla na prach. Jeho naděje byly stejně jako špatně smíchaná malta náchylné k rozdrolení.

„Musíš se postarat, aby za to Grom-gil-Gorm zaplatil,“ řekla matka. „Potom si musíš vzít sestřenici.“

Jarvi jí jen hleděl do očí šedých jako železo. Musel se dívat nahoru, protože pořád byla o něco vyšší než on. „Cože?“

Jemný dotyk nahradilo přepevné sevření čelisti. „Poslouchej mě, Jarvi, a poslouchej mě dobře. Tohle možná není to, co bychom si ty nebo já přáli, ale musíme pracovat s tím, co je. Představuješ teď veškerou naši naději a balancuješ s ní nad srázem. Nejsi uznávaný. Máš jen pár spojenců. Musíš spojit rodinu a vzít si Odemovu dceru Isriun, stejně, jako se to čekalo od tvého bratra. Už jsme se o tom s Odemem bavili. Je to dohodnuté.“

Strýc Odem rychle vyvažoval led teplem. „Můj králi, nic mi neudělá větší radost než stanout po tvém boku jako tvůj svatební otec a stát se svědkem věčného spojení našich rodů.“ Jarvimu neušlo, že o citech Isriun nepadlo ani slovo.

Zrovna tak jako o těch jeho. „Ale…“

Matka zachmuřila čelo. Přimhouřila oči. Jarvi viděl, jak se před takovým pohledem roztřásli i hrdinové, a on žádný hrdina nebyl. „Já byla zasnoubená s tvým strýcem Uthilem, o jehož zručnosti s mečem si válečníci dodnes šeptají. Se strýcem Uthilem, který se měl stát králem.“ Hlas jí zaskřípal, jako by ta slova bolela. „Když ho pozřela Matka moře a nad pobřežím navršili prázdný mohylový rov, vzala jsem si místo něj tvého otce. Potlačila jsem city a splnila povinnost. A totéž musíš udělat ty.“

Jarvi sklouzl očima zpátky k mrtvole pohledného bratra a podivil se, jak může matka tak chladně plánovat, když jí na dosah ruky leží mrtvý manžel a syn. „Nebudeš pro ně plakat?“

Matčiny tváře se zmocnila náhlá křeč, všechna pečlivě udržovaná krása se rozpadla, rty se stáhly ze zubů, oči zdivočely a šlachy na krku zřetelně vystouply. Jarvi po strašlivou chvíli nevěděl, jestli ho seřeže, nebo se s pláčem zhroutí, a nedokázal by říct, co ho děsí víc. Potom se matka přerývaně nadechla, přehodila si zbloudilý pramen zlatých vlasů na místo a opět to byla ona.

„Aspoň jeden z nás se musí chovat jako muž.“ A s tímto královským prohlášením se otočila a odkráčela.

Jarvi zaťal pěsti. Nebo spíš zaťal pěst a na druhé ruce přitiskl palec ke zkroucenému pahýlu jediného dalšího prstu.

„Díky za povzbuzení, matko.“

Zlobil se v jednom kuse. Vždycky trochu pozdě na to, aby mu to k něčemu bylo.

Uslyšel, že k němu přistoupil strýc a mluví na něj hlasem, jakým se mluví na jankovitá hříbata. „Přece víš, že tě matka miluje.“

„Vážně?“

„Musí být silná. Kvůli tobě. Kvůli zemi. Kvůli tvému otci.“

Jarvi se podíval na otcovo mrtvé tělo a pak na strýce. Byli si tak podobní, a přesto byl každý jiný. „Díky bohům za tebe,“ vypravil ze sebe Jarvi ochraptěle. Aspoň jednomu členu rodiny na něm záleží.

„Mrzí mě to, Jarvi. Opravdu mě to mrzí.“ Odem mu položil ruku na rameno, v očích se mu zaleskly slzy. „Ale Laithlin má pravdu. Gettsko především. City musejí jít stranou.“

Jarvi si ztěžka povzdechl. „Já vím.“

Jeho city musely jít stranou, co jen pamatoval.

JAK ZVÍTĚZIT

„Keimdale, ty budeš cvičit s králem.“

Když ho dohlížitel označil slovem „král“, musel Jarvi potlačit přihlouplé zahihňání. Zhruba čtyři desítky válečníků, které se shromáždily naproti, nejspíš taky přemáhaly smích. A rozhodně ho budou muset přemáhat, až uvidí nového krále bojovat. Ale tou dobou už smích bezpochyby bude tím posledním, na co bude mít Jarvi čas.

Teď jsou to samozřejmě jeho poddaní. Jeho služebníci. Jeho muži, a do jednoho přísahali, že stačí říct a položí za něj život. Jarvimu přesto připadalo, jako by stál proti řadě posměvačných nepřátel, a cítil to ještě silněji, než když jim čelil jako kluk.

Pořád si připadal jako kluk. Víc než kdy dřív.

„Bude mi ctí.“ Keimdal se netvářil, že by mu to bylo zrovna ctí, ale oddělil se od svých druhů a vstoupil do výcvikového čtverce. V kroužkové košili se pohyboval stejně snadno jako panna v nedbalkách. Uchopil štít a dřevěný cvičný meč a několikrát jím děsivě máchl, až to zasvištělo. Sice byl starší jen o necelý rok, ale Jarvi měl pocit, jako by je dělilo spíš pět let: Keimdal byl o půl hlavy vyšší, měl mnohem širší hruď a ramena a na těžké čelisti už mu rašily ryšavé vousy.

„Jsi připraven, můj králi?“ zašeptal Jarvimu Odem.

„Očividně ne,“ sykl Jarvi, ale nebylo zbytí. Gettský král musí být Matce válce milujícím synem, ať už se k tomu nehodí sebevíc. Musí starším válečníkům kolem čtverce dokázat, že je víc než jednoruká ostuda. Musí přijít na to, jak zvítězit. všechno jde, říkávala mu matka.

Ale i když byl bezesporu obdařený bystrou hlavou, schopností vcítění a uměl pěkně zpívat, nenapadalo ho, jak by to mělo jít tentokrát.

Dnes výcvikový čtverec vyznačili na pláži, stěny měřily osm kroků pískem a v rozích byla zabodena kopí. Každý den cvičili jinde – na skalách, v lese, v močálech, v úzkých ulicích

Thorlby, ba i v řece – ať už se totiž bude bojovat kdekoli, gettští muži musejí být připraveni stejně dobře. Nebo spíš stejně špatně, pokud jde o Jarviho.

Bitvy kolem Moře střepů se však nejčastěji odehrávaly na rozeklaném pobřeží, a tak se na pobřeží cvičilo nejčastěji a Jarvimu už prošlo ústy tolik písku, že by na něj mohli vytáhnout válečnou veslici. Až Matka slunce zapadne za kopce, budou veteráni dál bojovat po kolena v mořské vodě. Nyní se ale moře stáhlo za rovinu pokrytou zrcadly louží a jedinou vlhkost přinášely drsné spršky hnané slaným větrem a pot, jenž se z Jarviho řinul pod nepříliš důvěrně známou vahou zbroje. Bohové, jak jen tu zbroj nesnáší. A jak jen nesnáší Hunnana, dohlížitele, který byl tolik let jeho hlavním mučitelem. Jak jen opovrhuje meči a štíty, jak se mu hnusí výcvikový čtverec, jak pohrdá válečníky, co jsou v něm jako doma. A ze všeho nejvíc nesnáší svou mrzáckou ruku, ten špatný vtip, který ho odsuzuje k tomu, aby se nikdy nestal jedním z nich.

„Hlídej si postavení nohou, můj králi,“ zamumlal Odem.

„S nohama potíž nebude,“ odsekl Jarvi. „Aspoň ty mám dvě.“

Tři roky se meče skoro ani nedotkl, všechen čas trávil v komnatách matky Gundring, učil se, jak využít tu kterou rostlinu a jak se domluvit v dalekých krajích. Učil se jména malých bohů a obzvlášť pečlivě se věnoval krasopisu. Učil se, jak léčit rány, a tihle hoši – tihle muži, došlo mu zatrpkle – se zatím nezabývali ničím jiným, než jak je způsobovat. Odem ho na povzbuzenou poplácal po rameni, až ho málem srazil k zemi. „Nespouštěj štít. Čekej na příležitost.“

Jarvi si odfrkl. Kdyby měli čekat, až se mu naskytne příležitost, do jednoho by utonuli v přílivu. Štít měl přivázaný ke zchřadlému předloktí žalostným klubkem popruhů, držadlo svíral palcem a pahýlem prstu a paže už ho začínala pálit, a to tu zatracenou věc zatím jen nechával viset.

„Král nějakou dobu necvičil,“ houkl mistr Hunnan a zakroutil ústy, jako by v nich ta slova zanechala hořkost. „Buď na něj dnes mírný.“

„Pokusím se ho moc nezřídit!“ zvolal Jarvi.

Někteří se zasmáli, ale Jarvi měl pocit, že je to smích zabarvený opovržením. Vtípky v boji jen chabě nahrazují silné šlachy a ruku se štítem. Podíval se Keimdalovi do očí, spatřil v nich uvolněnou sebejistotu a zkusil si říct, že silných mužů je spousta, ale moudrých málo. I jemu samotnému to v duchu znělo nepřesvědčivě.

Mistr Hunnan se neusmál. Žádný žert nebyl dost vtipný, žádné dítě dost rozkošné a žádná žena dost krásná, aby se ty železné rty prohnuly. Jenom na Jarviho upřeně hleděl jako vždy, choval k němu stejné pohrdání, ať už byl princ, či král.

„Do toho!“ štěkl.

Pokud se dá rychlost chápat jako milosrdenství, byl to vskutku milosrdný souboj.

První rána třeskla Jarvimu do štítu, vytrhla mu držadlo z chabého sevření a on se u toho ještě praštil okrajem štítu do úst a zavrávoral. Díky špetce jakéhosi instinktu se mu podařilo vykrýt další útok tak, že mu sklouzl po rameni a ochromil mu paži, ale třetí výpad vůbec nepostřehl, pouze ucítil ostrou bolest v kotníku. Podseklo mu to nohu, spadl na záda a vyrazil si dech, jen to zasýpalo jako prasklé měchy. Chvíli ležel a mrkal. Válečníci si pořád vyprávějí o tom, jak ve čtverci vynikal jeho strýc Uthil. Připadalo mu, že vzpomínka na něj taky bude žít takhle dlouho. Žel z úplně jiných důvodů.

Keimdal zabořil dřevěný meč do písku a natáhl k Jarvimu ruku. „Můj králi.“ Skrýval to mnohem lépe než obvykle, ale Jarvi měl pocit, že posměšně zvedá koutek rtů.

„Zlepšil ses,“ procedil Jarvi přes zaťaté zuby a vyprostil ze zbytečných popruhů mrzáckou ruku, aby Keimdalovi nezbylo než ho vytáhnout za ni.

„I ty, můj králi.“ Když ho Keimdal za tu pokroucenou věc chytil, Jarvi postřehl v jeho tváři odpor a rozhodl se, že ho na rozloučenou ještě pošimrá pahýlem prstu. Snad to bylo malicherné gesto, avšak slabí musejí žít z malých pomst.

„Já se zhoršil,“ zabručel Jarvi, když Keimdal zamířil zpátky ke svým druhům. „Jestli bys tomu věřil.“

Zahlédl mezi mladšími žáky dívčí tvář. Dívce bylo asi třináct let, měla divoké oči a kolem ostrých lící jí povlávaly tmavé vlasy. Jarvi by měl asi být rád, že Hunnan nevybral k jeho porážce ji. Možná to bude další z řady ponížení.

Dohlížitel se odvrátil a při tom opovržlivě zavrtěl hlavou a do Jarviho vjel vztek mrazivý jako zimní příliv. Bratr možná zdědil všechnu otcovu sílu, ale na Jarviho přešla veškerá jeho zuřivost.

„Utkáme se ještě jednou?“ křikl přes čtverec.

Keimdal zvedl obočí, načež pokrčil rameny a uchopil meč a štít. „Jestli to přikazuješ.“

„Ó, ano.“

Staršími muži projelo zamručení a Hunnan se ještě víc zamračil. Musejí v té ponižující frašce pokračovat? Když je zostuzen král, jsou zostuzeni všichni, a za Jarviho se stydí dost na to, aby jim to vystačilo po zbytek života.

Ucítil, že ho strýc jemně vzal za paži. „Můj králi,“ zašeptal mírně a konejšivě. Vždy byl mírný a konejšivý jako vánek o letním dni. „Asi by ses neměl příliš vyčerpávat –“

„Samozřejmě máš pravdu,“ uťal ho Jarvi. otrok vlastního vzteku je hlupák, řekla mu kdysi matka Gundring. moudrý člověk používá vztek jako nástroj. „Huriku. Zastoupíš mě.“

Rozhostilo se ticho a všichni obrátili oči ke královnině zvolenému štítu, hromotlukovi, který mlčky seděl na vyřezávané stoličce, jež ho řadila mezi nejváženější gettské válečníky. Po tváři se mu táhla velká jizva a v místě, kde vbíhala do vousů, se měnila v bílý proužek.

„Můj králi,“ zahučel, vstal a nasoukal ruku do zamotaných popruhů upuštěného štítu. Jarvi mu podal cvičný meč. V Hurikově ohromné zjizvené pěsti vypadal jako hračka. Královnin štít s jasně slyšitelnými kroky došel před Keimdala, který najednou vypadal přesně na šestnáct let. Hurik si přidřepl a zavrtal boty do písku, načež vycenil zuby a vydal bojové zavrčení. Byl to hluboký, dunivý zvuk a jeho hlasitost rostla a rostla, až se zdálo, že rozechvívá celý čtverec, a Keimdal vypoulil oči pochybnostmi a strachem, přesně tak, jak je Jarvi vždycky chtěl vidět.

„Do toho,“ vyzval je.

Boj trval ještě kratší dobu než ten předchozí, ale nikdo by neřekl, že to bylo z milosrdnosti.

Co se musí Keimdalovi nechat, vrhl se do něj docela statečně, Hurik však zastavil jeho výpad svým mečem, dřevěné čepele jen zaskřípaly, a pak se Hurik navzdory své velikosti mihl jako had a podkopl protivníkovi nohy. Mladík se začal kácet a vykřikl, výkřik ale uťala tupá rána, protože vzápětí ho Hurik praštil okrajem štítu nad oko a téměř ho omráčil. Pak se zamračil, stoupl Keimdalovi na ruku s mečem a začal ji drtit patou. Keimdal úpěl, půlku zkrouceného obličeje měl ulepenou pískem, po druhé mu tekla krev ze šrámu na čele.

Děvčata by možná nesouhlasila, ale Jarvi si pomyslel, že mu to sluší jako nikdy.

Potom přejel po válečnících přísným pohledem. Takovým, jakým jeho matka častovala otroky, co udělali něco špatně. „Jedna výhra pro mě,“ utrousil, překročil Keimdalův upuštěný meč a odešel, a schválně tak, aby se mu mistr Hunnan musel neobratně odšourat z cesty.

„To nebylo zrovna šlechetné, můj králi,“ poznamenal strýc Odem, který se držel po jeho boku. „Ale nedá se říct, že by to nebylo vtipné.“

„To jsem rád, že ses zasmál,“ zabručel Jarvi.

„A nejen to, jsem na tebe hrdý.“

Jarvi se k němu otočil a střetl se s jeho klidným a pokojným pohledem. Strýc byl vždycky klidný a pokojný jako čerstvě napadaný sníh.

„O čestných vítězstvích se zpívají krásné písně, Jarvi, ale bardi umějí složit zrovna tak pěkné i o těch nečestných. Naproti tomu čestné porážky zůstávají jen a jen porážkami.“

„Na bitevním poli neplatí žádná pravidla,“ vzpomněl si Jarvi, co mu řekl otec, když se jednou opil a už ho nebavilo křičet po psech.

„Přesně.“ Odem mu položil silnou ruku na rameno a Jarvi si pomyslel, o kolik by jeho život asi byl šťastnější, kdyby Odem nebyl jeho strýc, ale otec. „Král musí zvítězit. Zbytek je prach.“

MEZI BOHY A LIDMI

„Matko slunce a Otče měsíci, posviťte svou zlatou a stříbrnou září na tento svazek Jarviho, syna Laithlinina, a Isriun, dcery Odemovy…“

Tyčící se sochy šesti vysokých bohů zlostně přihlížely nelítostnýma granátovýma očima. Nad nimi, ve výklencích vroubících stropní kopuli, se leskly jantarové postavy malých bohů. Všichni Jarviho posuzovali a bezpochyby stejně jako on shledávali, že nestojí opravdu za nic.

Zkroutil zchřadlou ruku a pokusil se ji schovat ještě hlouběji v rukávu. Všichni v Božské síni moc dobře věděli, co má na konci paže. Nebo spíš co tam nemá.

Přesto se to snažil skrývat.

„Matko moře a Otče země, darujte jim úrodu a poklady, sešlete jim štěstí v počasí i štěstí ve zbrani…“

Uprostřed síně stálo na stupínku Černé křeslo. Byla to elfí památka z dob před rozbitím Bohyně, vykovaná za pomoci neznámých umění z jediného kusu černého kovu, neskutečně jemná a neskutečně silná, a nespočetné roky na ní nezanechaly jediný škrábanec.

Sedadlo králů, mezi bohy a lidmi. Příliš vznešené, než aby na něm seděl ubožák jako Jarvi. Měl pocit, že není hoden ani toho, aby se na ně podíval.

„Matko válko a Otče míre, dejte jim sílu čelit tomu, co jim Osud přinese…“

Čekal, že z něj bude ministr. Že se zřekne ženy a dětí a nebude ho to kdovíjak trápit. Nejbližší setkání s romantikou, v jaké doufal, mělo představovat políbení vrásčité stařeny Wexen po složení zkoušky. A teď se čeká, že bude sdílet život, dá-li se mu tak říkat, s dívkou, kterou sotva zná.

Isriun se potila dlaň a on to cítil, protože se drželi za ruce. Měli je zavinuté posvátnou látkou do neohrabaného balíku. Svírali se, byli spoutaní, tlačila je k sobě vůle jejich rodičů a svazovaly je potřeby Gettska, a přesto se zdálo, jako by mezi nim zela nepřeklenutelná propast.

„Ó, Ty, jenž klíčíš semena, daruj jim zdravé potomstvo...“ Jarvimu bylo jasné, co se všem hostům honí hlavou. Žádné mrzáky. Žádné jednoručky. Ukradl si letmý pohled vedle sebe, na malou drobnou plavovlásku, která se měla stát manželkou jeho bratra. Vypadala vyděšeně a jako by jí bylo trochu zle. Ale komu by nebylo, kdyby ho nutili, aby si vzal půl chlapa?

Pro všechny představoval až druhou možnost. Byl to slavnostní den, kdy všichni truchlili. Žalostný kompromis.

„Ó, Ty, jež střežíš zámky, ohlídej jejich domácnost…“ Užíval si to jenom tkadlec modliteb Brinjólf. Splétal

Isriun těžkopádné požehnání už při jejím zasnoubení s Jarviho bratrem a nyní – ke svému potěšení, byť ne k jejímu – dostal příležitost upříst další. Drmolil a drmolil, vzýval vysoké i malé bohy, aby jim darovali úrodná pole a poslušné otroky, a nikoho by nepřekvapilo, kdyby vzápětí zazněla prosba o pravidelné vyměšování. Jarvi hrbil ramena, ztrácel se v jedné z těžkých kožešin, které nosíval jeho otec, a děsil se, jak rozsáhlé bude Brinjólfovo požehnání na samotné svatbě.

„Ó, Ty, jež nosíš džbán, nalij blahobytu královskému páru, jeho rodičům i poddaným a celému Gettsku!“

Tkadlec modliteb poodstoupil se zálibným výrazem čerstvého rodiče a brada mu zmizela v tukovém laloku pod ní.

„Budu stručná,“ řekla matka Gundring a věnovala Jarvimu letmý vědoucí pohled. Jarvi vyprskl potlačovaným smíchem, ale pak se k němu obrátily matčiny oči chladné jako zimní moře a další smích už potlačovat nemusel.

„Království stojí na dvou pilířích,“ pronesla stará ministryně. „Silného krále již máme.“ Nikdo se nezasmál. Obdivuhodné sebeovládání. „Když bohové dají, brzy budeme mít rovněž silnou královnu.“ Jarvi si všiml, že Isriunino bledé hrdlo se zachvělo polknutím.

Matka Gundring pokynula Jarviho matce a strýci Odemovi, jediné osobě, která tu s ním podle všeho byla ráda, aby položili dlaně na balík, a udělili tak své požehnání. Potom matka Gundring s námahou zvedla hůl, na níž se zaleskly trubičky a tyčinky ze stejného elfího kovu jako Černé křeslo, a zvolala: „Jsou zasnoubeni!“

A bylo to. Isriun se nikdo neptal na názor, ani Jarviho. Názory králů zřejmě nikoho moc nezajímaly. Rozhodně ne názory tohohle krále. Obecenstvo, nějakých sto lidí, možná i víc, odměřeně zatleskalo. Muži – hlavy několika nejvýznamnějších gettských rodů, s hruškami mečů a plášťovými sponami vykládanými zlatem – si na výraz souhlasu zabušili těžkými pěstmi do široké hrudi. Ženy na druhé straně síně – s vlasy čerstvě nablýskanými olejem a s klíči od domácnosti pověšenými na těch nejlepších řetízcích třpytících se drahokamy – si zdvořile poklepaly prsty do navoněné dlaně.

Matka Gundring rozbalila posvátnou látku a Jarvi z ní vyškubl zdravou ruku. Měl ji ulepenou, růžovou a šimralo ho na ní. Strýc ho chytil za ramena a pošeptal mu do ucha: „Výborně!“ i když Jarvi vlastně nic neudělal, jen tu stál a zpíval jakési sliby, jimž sotva rozuměl.

Hosté se odebrali ven, Brinjólf hlasitě zabouchl dveře a Jarvi a Isriun zůstali v síni sami s bohy, Černým křeslem, tíhou nejisté budoucnosti a celým oceánem rozpačitého mlčení.

Isriun si jemně promnula ruku, kterou držela Jarviho, a sklopila oči k podlaze. I Jarvi sklopil oči k podlaze. Ne že by byla kdovíjak zajímavá. Odkašlal si. Upravil si opasek s mečem. Pořád na něm divně visel. Jarvimu připadalo, že tak bude viset vždycky. „Omlouvám se,“ vypravil ze sebe nakonec.

Isriun zvedla zrak a v hustém šeru se jí zalesklo jedno oko.

„Za co se omlouváš?“ Pak si vzpomněla a nejistě dodala:

„Můj králi?“

Jarvi málem opáčil: Že budeš mít za manžela polovičního muže, ale nakonec řekl jen: „Že si tě v mé rodině předávají jako pohár o svátku.“

„O svátku si každý vezme pohár rád.“ Isriun se hořce pousmála. „To já bych se měla omlouvat. Představ si mě jako královnu.“ A s tím si odfrkla, jako by na světě nebyl hloupější vtip.

„Přestav si mě jako krále.“

„Ty ale král jsi.“

Jarvi zamrkal. Tolik se užíral vlastními nedostatky, že ho vůbec nenapadlo, že by se ona mohla užírat svými. Při tom pomyšlení, jak už to při pomyšlení na cizí bídu často bývá, se mu trošku ulevilo.

„Řídíš domácnost svého otce.“ Sjel očima ke zlatému klíči, jenž jí visel na hrudi. „To není žádná maličkost.“

„Jenže královna řídí v celé zemi obchod! Všichni říkají, že tvá matka to umí dokonale. Laithlin, Zlatá královna!“ Pronesla to jméno jako zaklínadlo. „Říkají, že jí ostatní dluží tisíc tisíců laskavostí, že dlužit jí je otázka hrdosti. Říkají, že její slovo má mezi kupci větší cenu než zlato, protože cena zlata může klesnout, kdežto cena jejího slova ne. Říkají, že jacísi obchodníci daleko na severu se přestali modlit k bohům a místo nich uctívají ji.“ Mluvila čím dál rychleji a rychleji, okusovala si u toho nehty, tahala se jednou hubenou rukou za druhou a notně poulila oči. „Prý snáší stříbrná vejce.“

Jarvi se musel zasmát. „Jsem si celkem jistý, že to není pravda.“

„Ale postavila sýpky a nechala vykopat strouhy a zorat víc země, aby už nikdy nenastal takový hlad, že by lidi museli losovat, kdo si půjde hledat nový domov za mořem.“ Během řeči Isriun vytahovala ramena výš a výš, až k uším. „A lidé z celého světa se sjíždějí za obchodem do Thorlby, město už je trojnásobné, muselo rozbít hradby, a tvá matka nechala postavit nové a ty potom rozbila také.“

„To ano, ale –“

„Slyšela jsem, že má velký plán razit mince o stejné váze a tyhle mince budou obíhat všemi zeměmi kolem Moře střepů, a při každém obchodu tak bude její tvář a Laithlin nakonec bude bohatější než velekrál ve Skekenhradu! Jak mám… já?“ Isriun svěsila ramena, cvrnkla do klíče na hrudi a nechala ho kývat na řetízku. „Jak by mohl někdo jako já –“

„Všechno jde.“ Jarvi ji chytil za ruku, než si stihla ještě víc okousat mizející nehty. „Matka ti pomůže. Je přece tvoje teta, ne?“

„Ona že pomůže mně?“ Isriun se mu nevysmekla, naopak si ho přitáhla blíž. „Tvůj otec byl možná velký válečník, ale mám takový dojem, že větší strach ti naháněl druhý z rodičů.“

Jarvi se usmál, ale nepopřel to. „Ty jsi to měla lepší. Strýc je vždycky klidný jako stojatá voda.“

Isriun se neklidně ohlédla po dveřích. „Neznáš ho tak jako já.“

„No tak… ti pomůžu já.“ Držel ji za ruku půl rána a dlaň měl tak zpocenou, že mu ta její připadala jako mrtvá ryba. Teď byla docela jiná – silná, chladná a velmi živá. „Není to smysl manželství?“

„Nejen to.“ Najednou se mu zdálo, že je velmi blízko, v koutcích očí se jí zrcadlilo zužující se světlo a mezi pootevřenými rty jí svítily zuby.

Voněla, ani sladce, ani kysele, Jarvi to nedokázal pojmenovat. Byla to slabá vůně, ale rozbušila mu srdce.

Nevěděl, jestli má zavřít oči, ale ona je vzápětí zavřela, a tak to udělal taky a neohrabaně do sebe vrazili nosem.

Její dech ho zašimral na tváři a úplně mu ji rozpálil. Až děsivě.

Sotva o sebe zavadili rty a Jarvi se už odtrhl s důstojností vyplašeného zajíce, klopýtl o meč a málem upadl.

„Omlouvám se,“ vyhrkla Isriun, ucouvla a sklonila oči k zemi.

„To já bych se měl omluvit.“ Na to, že byl králem, se Jarvi omlouval nějak často. „Jsem ten nejubožejší člověk v Gettsku. Bratr by tě určitě políbil líp. Měl s tím větší zkušenosti… řekl bych.“

„Tvůj bratr mluvil jen o tom, v jakých bitvách zvítězil,“ zamumlala Isriun k nohám.

„To ti u mě nehrozí.“ Jarvi by nedovedl říct, proč to udělal – jestli aby ji vylekal, z pomsty za nepovedený polibek nebo jednoduše z upřímnosti – ale zvedl pokroucenou ruku a vyklepal ji z rukávu, aby ji měli mezi sebou ve vší její ošklivosti.

Čekal, že Isriun ucukne, zbledne, poodstoupí, ale ona si ji jen zamyšleně prohlédla. „Bolí to?“

„Ani ne… Občas.“

Potom mu Isriun přejela prsty po sukovitých kloubech a vtiskla mu palec do zkroucené dlaně a Jarvimu se zadrhl dech. Nikdo se té ruky nikdy nedotkl, jako by to byla prostě jen ruka. Kus těla citlivý stejně jako všechny ostatní.

„Slyšela jsem, že i přesto jsi porazil ve čtverci Keimdala,“ řekla Isriun.

„Jenom jsem dal rozkaz. Už dávno jsem zjistil, že v čestném souboji za moc nestojím.“

„Válečník bojuje.“ Podívala se mu do očí. „Král rozkazuje.“ A s širokým úsměvem ho odtáhla ke stupínku. Jarvi na něj vylezl celý nesvůj, protože i když to byla jeho síň, s každým krokem si tu připadal čím dál víc jako nezvaný host.

„Černé křeslo,“ zašeptal, když k němu došli.

„Tvé křeslo,“ řekla Isriun a k jeho zděšení natáhla ruku a sklouzla konečky prstů po dokonalém kovu područky tak, že to zasyčelo, až Jarvimu naskočila husí kůže. „Těžko věřit, že je tu nejstarší ze všeho. Že ho elfové vytvořili před rozbitím Bohyně.“

„Zajímají tě elfové?“ zakňučel Jarvi. Bál se, že by ho mohla nutit, aby se křesla dotkl i on, nebo ještě hůř, aby si do něj sedl, a zoufale toužil odvést pozornost.

„Přečetla jsem o nich všechny knihy matky Gundring,“ odvětila Isriun.

Jarvi zamrkal. „Ty čteš?“

„Původně ze mě měla být ministryně. Učila jsem se u matky Gundring, před tebou. Čekala jsem život plný knih, rostlin a tichých slov.“

„Nikdy mi to neřekla.“ Zřejmě měli víc společného, než si Jarvi představoval.

„Zasnoubili mě s tvým bratrem a tím to skončilo. Gettsko především.“

Téměř stejně a téměř současně si povzdechli. „To mi říkají všichni,“ poznamenal Jarvi. „Oba jsme přišli o šanci stát se ministrem.“

„Ale získali jsme jeden druhého. A taky tohle.“ S rozzářenýma očima naposledy pohladila bezchybnou křivku područky Černého křesla. „To není vůbec špatný svatební dar.“ Konečky prstů jí sklouzly z kovu zpátky na hřbet jeho dlaně a Jarvi si uvědomil, že se mu to moc líbí. „Měli jsme tu probrat, kdy se vezmeme.“

„Jakmile se vrátím,“ opáčil drobet chraptivě.

Isriun jeho zchřadlou ruku naposledy zmáčkla a pak ji pustila. „Až zvítězíš, očekávám lepší polibek, můj králi.“

S tím se obrátila k odchodu a Jarvi ji sledoval a byl skoro rád, že se ani z jednoho z nich nestal ministr. „Pokusím se nezakopnout o meč!“ zavolal za ní, když došla ke dveřím.

Isriun se přes rameno usmála, protáhla se dveřmi a slunce jí při tom rozzářilo vlasy. Pak za sebou tiše zavřela. A Jarvi zůstal ztroskotaný na stupínku, uprostřed všeho toho tichého prostoru, a pochybnosti se nad ním najednou pnuly do větší výše než vysocí bohové. Stálo ho strašné úsilí, aby otočil hlavu zpátky k Černému křeslu.

Vážně by na něm mohl sedět, mezi bohy a lidmi? On, který se sotva přinutí dotknout se ho svou směšnou mrzáckou rukou? Přiměl se ji natáhnout a začal mělce dýchat. Přiměl se přiložit koneček roztřeseného prstu ke kovu.

Byl velmi chladný a velmi tvrdý. Jako správný král.

Jako Jarviho otec, když tu sedával s královským kruhem na zachmuřeném čele. Zjizvenýma rukama svíral područky a vždycky měl na dosah jílec meče. Meče, jenž teď visel u opasku Jarvimu a stahoval ho vahou, na kterou nebyl zvyklý.

Já se neprosil, abych měl půl syna.

A Jarvi od prázdného křesla ucouvl s ještě menší důstojností, než když na něm ještě sedával otec. Neucouvl k východu z Božské síně a k davu, jenž čekal za ním, ale k soše Otce míru, přitiskl se ke kameni a zajel prsty do praskliny vedle obří nohy patrona ministrů. V tichosti se otevřel tajný průchod a Jarvi jako zloděj prchající z místa činu vklouzl do tmy.

Citadela byla tajných chodeb plná, ale nikde jich nebylo tolik jako v Božské síni. Chodby pod podlahou, ve zdech, v samotné kopuli. Dávní ministři je využívali, když chtěli projevit vůli bohů pomocí zvláštního menšího zázraku – třeba když se od stropu snášelo peří nebo zpoza soch stoupal kouř. Jednou tu kanula krev na zdráhající se gettské válečníky, když král volal po válce.

Byly to temné chodby a rozléhaly se jimi všelijaké zvuky, ale Jarvi se v nich nebál. Tyto tunely se staly jeho královstvím už dávno. Skrýval se ve tmě před otcovým spalujícím hněvem. Před bratrovou drtivou láskou. Před matčiným mrazivým zklamáním. Uměl projít z jednoho konce citadely na druhý, aniž by se jedinkrát vynořil na světlo.

Zde znal všechny cesty, jak se na správného ministra slušelo.

Zde byl v bezpečí.

HOLUBI

Holubník stál na vrcholku jedné z nejvyšších věží citadely, zevnitř i zvenčí ho pokrýval trus nahromaděný za celá staletí a početnými okny profukoval chladný vítr.

Jarvi měl coby učeň matky Gundring za úkol holuby krmit. Krmit, učit je vzkazy, jež měli vyřídit, a sledovat, jak se třepotají po obloze a roznášejí zprávy, nabídky a výhrůžky ostatním ministrům kolem Moře střepů.

Teď na něj shlíželi z množství klecí kolem stěn, holubi a jeden velký orel s bronzovým opeřením, který určitě přinesl zprávu od velekrále ve Skekenhradu. Jediného člověka, jenž nyní měl právo po Jarvim něco žádat. Přesto tu Jarvi seděl u pokálené stěny, rýpal se za nehtem na zchřadlé ruce a připadal si pohřbený pod rovem povinností, jimž nemůže nikdy dostát.

Odjakživa byl slabý, ale dokud se z něj nestal král, nikdy se necítil opravdu bezmocný.

Uslyšel ze schodů šouravé kroky a pak se nízkým vchodem protáhla matka Gundring.

„Už jsem myslel, že nepřijdeš,“ řekl Jarvi.

„Můj králi,“ odpověděla stará ministryně, jakmile popadla dech. „Čekali jsme tě před Božskou síní.“

„Nejsou tu snad tunely proto, aby mohl král uniknout?“

„Před ozbrojenými nepřáteli. Ne před vlastní rodinou a poddanými, nemluvě o nastávající manželce.“ Matka Gundring zvedla oči ke klenutému stropu, k bohům, kteří tam byli namalovaní coby ptáci vzlétající k blankytné obloze.

„Měl jsi v úmyslu uletět?“

„Možná do Katálie, do říše Aljuků nebo proti proudu řeky Divíny do Kaljivu.“ Jarvi pokrčil rameny. „Jenže nemám dvě zdravé ruce, natož dvě zdravá křídla.“

Matka Gundring pokývala hlavou. „Nakonec musíme být všichni tím, kým jsme.“

„A kým jsem?“

„Gettským králem.“

Jarvi polkl, uvědomoval si, jak musí být zklamaná. Jak zklamaný je ze sebe on sám. V písních se velcí králové jen zřídka plížili do úkrytu před vlastními lidmi. Odvrátil se a uviděl v kleci klidně sedět ohromného orla.

„Přišla zpráva od stařeny Wexen?“

„Zpráva,“ zopakoval jeden z holubů skřípavou nápodobou hlasu. „Zpráva. Zpráva.“

Matka Gundring se zamračila na orla, nehybného jako vycpaná trofej. „Přiletěl ze Skekenhradu před pěti dny. Stařena Wexen se tázala, kdy přijedeš složit zkoušku.“

Jarvi si vzpomněl, jak první ministryni jednou viděl, bylo to před pár lety, když Thorlby navštívil velekrál. Působil jako přísný a hrabivý stařec, kterého všechno uráží. Kdykoli se někdo uklonil způsobem, jenž se mu nelíbil, Jarviho matka ho musela mírnit. Jarviho bratr se smál, jak může takový drobný, vetchý, vypelichaný člověk vládnout Moři střepů, ale potom ho smích přešel, když si všiml, kolik válečníků jde za ním. Jarviho otec zuřil, protože velekrál přijímal dary, ale sám žádné nedával. Matka Gundring mlaskla a poznamenala: Čím je člověk bohatší, tím chce víc.

Stařena Wexen jen výjimečně opouštěla své náležité místo po velekrálově boku a stále se usmívala jako milá babička. Když před ní Jarvi poklekl, podívala se na jeho mrzáckou ruku, sklonila se k němu a zašeptala: můj princi, neuvažoval jsi, zda se nestát ministrem? A on v jejím oku na chvilku zahlédl hladové světélko, které ho vyděsilo víc než všichni zachmuření velekrálovi válečníci.

„První ministryně se o mě tak zajímá?“ zamumlal a spolkl pachuť strachu, co tehdy cítil.

Matka Gundring pokrčila rameny. „Stává se vzácně, aby se k ministerstvu dal princ královské krve.“

„Bezpochyby bude stejně jako všichni ostatní zklamaná, že místo toho usednu na Černé křeslo.“

„Stařena Wexen je dost moudrá, aby vytěžila to nejlepší z toho, co jí bohové dali. Stejně jako musíme my všichni.“ Jarvi přejel očima po zbytku klecí, pátral po nějakém rozptýlení. Přes jejich bezcitnost snášel pohledy ptáků snáz než pohledy zklamaných poddaných.

„Který holub přinesl zprávu od Grom-gil-Gorma?“

„Poslala jsem ho zpátky do Vansterska. Jeho ministryni, matce Skaer, odnesl souhlas tvého otce s vyjednáváním.“

„Kde se měli sejít?“

„Na hranici, poblíž města Amwendu. Tvůj otec tam ale nedojel.“

„Přepadli ho v Gettsku?“

„Zdá se.“

„Nějak mi to k otci nesedí, že by tak toužil ukončit válku.“

„Válku,“ zaskřehotal jeden holub. „Ukončit válku.“ Matka Gundring se zamračila na podlahu s šedými cákanci. „To já jsem mu poradila, aby tam jel. Velekrál žádal, abychom schovali všechny meče, dokud nedokončí svůj nový chrám Jedné Bohyni. Měla jsem za to, že ani divoch jako Grom-gil-Gorm neporuší svátost daného slova.“ Zaťala ruku v pěst, jako by se chtěla praštit, pak prsty zvolna uvolnila.

„Je úkolem ministra uhlazovat cestu Otci míru.“

„Ale copak s sebou otec neměl žádné muže? To se –“

„Můj králi.“ Matka Gundring se na něj podívala zpod obočí. „Musíme jít dolů.“

Jarvi polkl, měl pocit, že mu žaludek vyskočil do krku a zaplavil mu ústa kyselými slinami. „Nejsem připravený.“

„To není nikdy nikdo. Ani tvůj otec nebyl.“

V odpověď vydal Jarvi jakýsi zvuk, napůl zasmání, napůl vzlyk, a hřbetem pokroucené ruky si utřel slzy. „Plakal, když ho zasnoubili s matkou?“

„Vlastně ano,“ opáčila matka Gundring. „Několik let.

Naproti tomu ona…“

A Jarvi proti své vůli zabublal smíchy. „Pokud jde o slzy, je matka ještě lakomější, než když jde o zlato.“ Zvedl oči k ženě, která byla jeho učitelkou a nyní bude jeho ministryní, k tomu obličeji plnému vlídných vrásek, k těm jasným očím plným starosti, a přistihl se, že šeptá: „Ty jsi pro mě jako matka.“

„A ty pro mě jako syn. Mrzí mě to, Jarvi. Všechno mě to mrzí, Jarvi… ale tohle je vyšší dobro.“

„Menší zlo.“ Jarvi si hrál s pahýlem prstu a mrkal na ptáky. Na spoustu holubů a jediného mocného orla. „Kdo je teď bude krmit?“

„Někoho si najdu.“ A s tím k němu matka Gundring natáhla kostlivou ruku, aby mu pomohla vstát. „Můj králi.“

PŘÍSAHY

Byla to velká věc.

Řada mocných rodů z odlehlejších končin Gettska se hněvala, že k nim zpráva o smrti krále Uthrika sotva stihla dorazit, než ho spálili, a ony tak nemohly dát najevo svou důležitost při události, na niž se bude tak dlouho vzpomínat.

Ani všemocný velekrál na vznešeném trůně ve Skekenhradu, nemluvě o vševědoucí stařeně Wexen po jeho boku, určitě nebudou zrovna nadšení, že nedostali pozvání, jak správně podotkla matka Gundring. Jarviho matka ovšem procedila přes zaťaté zuby: „Jejich hněv je pro mě prach.“ Laithlin už možná nebyla královna, ale žádné jiné slovo se k ní nehodilo a pořád se u ní mlčky tyčil obrovský Hurik, který přísahal, že jí bude navždy sloužit. Když něco řekla, muselo být po jejím.

Průvod se ubíral z Božské síně přes nádvoří citadely, po trávníku, kde se nacházela řada míst Jarviho selhání, pod větvemi velkého cedru, kde se mu bratr vysmíval, že na něj nevyleze.

Jarvi šel samozřejmě v čele, ve všech ohledech ho zastiňovala matka jdoucí po jeho boku a za nimi se snažila držet krok matka Gundring, shrbená nad holí. Strýc Odem vedl královo služebnictvo, válečníky a ženy v nejlepším odění. Za nimi následovali otroci s chrastícími okovy a s očima upřenýma k zemi, jak se patřilo.

Když procházeli jedním vstupním tunelem, Jarvi neklidně zvedl hlavu a spatřil, jak se ve tmě leskne spodní okraj Ječící brány, připravené spadnout a odříznout citadelu od nepřátel. Prý ji zavřeli jen jednou, a to dávno před tím, než se Jarvi narodil, i tak ale polkl stejně jako vždy, když tudy šel. Plát leštěné mědi, jenž vážil jako hora a visel na jediném kolíku, uměl člověku pocuchat nervy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Půl krále.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.