Až na (kostní) dřeň

Copyright © Věra Nykodýmová, 2018

ISBN 978-80-249-3736-6

Věřím v slunce, i když nesvítí.

Věřím v Boha, i když mlčí.

Věřím v lásku, i když je skrytá.

PROLOG

Milé čtenářky a milí čtenáři,

pokud se vám tato knížka bude zdát až příliš osobní, vězte, že s tímto záměrem byla napsaná.

Jedná se o skutečný příběh mladé ženy, která se náhle ocitla v těžké životní situaci. A já jsem se snažila vám touto cestou popsat a zprostředkovat její pocity. To, co prožívala, je hlavní dějovou linkou příběhu a tím nejdůležitějším, co jsem chtěla v této knize zachytit. Málokdo z nás si totiž dokáže představit, co se odehrává v člověku, který se dostane do podobné situace. Jak těžká rozhodnutí musí udělat, jak musí být statečný a připravený na cokoliv, aniž by předem věděl, co ho čeká a jak to všechno dopadne.

Byla bych však ráda, kdyby se z mého příběhu nevytratila pozitivní zpráva, že i v tak složité situaci není nutné ztrácet naději a že člověk může prožít krásné, pohodové, veselé a šťastné chvíle. Záleží pouze na něm, jak se k celé situaci postaví.

Vám, milé ženy, které jste si prošly stejným martyriem jako Klára, přeji, abyste neměly žádné následné zdravotní komplikace a dokázaly se i nadále radovat ze života.

Vám, milé dívky a ženy, kterým byla právě sdělena podobná diagnóza, nebo zrovna léčbou karcinomu prsu procházíte, chci dodat sílu a naději, že bojovat se určitě vyplatí. Přestože z vlastní zkušenosti vím, že to, co právě teď prožíváte, asi nejlépe vystihuje refrén písně od skupiny Jelen:

„A tak se řítím tím tunelem, co na konci je světlo,

a tak se řítím a marně čekám na zázrak,

a tak se řítím tím tunelem, co na konci je světlo,

a jen se modlím, ať to není vlak, ať to není vlak.“

Vám, drahé mužské pokolení, dovolí tato knížka nahlédnout do tajů ženské duše a odkryje vám ty nejtajnější pocity, obavy a boje, které se v každé z nás v takové situaci odehrávají a které se mnohdy snažíme co nejhlouběji ukrýt v sobě nejen před svým okolím, ale i před celým světem.

A vám všem, kdo právě držíte tuto knížku v rukou, přeji, abyste při jejím čtení zažili smích i slzy stejně jako já, když jsem ji pro vás psala.

A to nejdůležitější nakonec – každá situace v této knížce se skutečně stala a každá myšlenka je pravdivá…

ZAČÁTEK. NEBO KONEC?

Začalo to docela nenápadně. Jednoho dubnového večera si Klára při sprchování nahmatala v levém prsu malou, asi centimetrovou bulku. První, co ji napadlo, bylo, že se jedná o cystu, o jejímž možném výskytu se jednou zmiňovala její ženská lékařka. A přestože jí vzadu v hlavě začalo blikat výstražné červené světýlko, nepřikládala svému nálezu velkou váhu. Určitě to není nic vážného. Chodí přece pravidelně každý rok na kontrolní ultrazvuk prsou. A při posledním vyšetření loni v prosinci bylo ještě všechno v pořádku. Určitě se není čeho bát. Při nejbližší možné příležitosti se lékařky pro jistotu zeptá, co by to mohlo být.

Čas plynul, a i když se bulka začala nenápadně zvětšovat, pokaždé se v práci objevilo něco důležitějšího, kvůli čemu Klára návštěvu na gynekologii stále odkládala. Až jednoho dne o prázdninách, asi čtyři měsíce po tom, co bulku objevila, musela kvůli bolestem v prsu za svou gynekoložkou přece jenom zajít. Navenek sice nebylo nic vidět, ale Kláře bylo jasné, že uvnitř se něco děje. A že to asi nebude nic dobrého.

Doktorka Koukalová Kláru důkladně vyšetřila a zamračila se.

„Jak dlouho už ten problém máte?“

„Asi čtyři měsíce,“ musela s pravdou ven.

„A to jste přišla až teď?“ Lékařka na ni překvapeně pohlédla a její zvednuté obočí mluvilo za vše.

Klára se styděla a bylo jí trapně. Najednou nedokázala říct, proč to nechala dojít tak daleko. Byla to její lehkomyslnost, nebo strach? Strach, protože tušila, že by mohlo jít o něco vážnějšího, co by ji na delší dobu vyřadilo z běžného života? Proč bylo všechno ostatní důležitější než její zdraví, potažmo život? A proč se ta mrcha v prsu začala tak rychle zvětšovat?

„Napíšu vám žádanku na ultrazvuk a zároveň vás objednám na vyšetření do nemocnice. Teď už nesmíme nic zanedbat! Zastavíte se za panem docentem Pačovským. Je to velmi zkušený onkochirurg a kapacita ve svém oboru. Proto by bylo dobré, aby se na prso podíval a řekl, co si o tom myslí.“ Doktorka Koukalová vzala telefon, a než se Klára nadála, držela v ruce žádanku i s termínem vyšetření.

Klára stála na ulici před ordinací, žádanku v ruce, a najednou se v ní začaly mísit všechny možné pocity – jedná se opravdu jenom o cystu, nebo by to mohlo být něco vážnějšího? Až teď dostala opravdový strach. Mohla by mít rakovinu? Vždyť je jí teprve třicet pět! V tu chvíli jí jako film proběhla před očima část života, kterou strávila jako zdravotní sestřička v nemocnici na hemato-onkologické klinice – viděla pacienty, kteří si museli projít chemoterapií, ozařováním, nevolností, bolestmi, vypadaly jim vlasy, a pokud léčba nezabrala, umřeli. Ano, samozřejmě, měli jinou diagnózu, ale… Čeká ji snad něco podobného?

„No, nejlepší bude se na to vyspat. Možná opravdu o nic nejde a je zbytečné dělat si předčasné starosti,“ snažila se uklidnit.

Byla povahou optimistka, a pokud to šlo a bylo v jejích silách, snažila se vidět věci a život z lepší stránky. Proto žádanku schovala do kabelky a rozhodla se alespoň pro tuto chvíli schovat tam s ní i všechny svoje obavy.

KLÁRA

Klára vyrůstala s rodiči, sestrou a babičkou v rodinném dvougeneračním domku na okraji města. A v dospělosti vždycky říkávala, že by se do dětství zase ráda vrátila alespoň na prázdniny. Když babička zemřela a sestra se vdala, opravila si byt po babičce a dále bydlela v domku s rodiči. Mělo to velkou výhodu. Každý měl svoje soukromí, ale přesto si byli nablízku a mohli si navzájem pomoci, když bylo třeba.

Po gymnáziu vystudovala dvouletou zdravotní nástavbu a začala pracovat jako zdravotní sestra ve fakultní nemocnici na hemato-onkologické klinice. Tolik bolesti, smutku a smrti nikdy v životě neviděla. Přesto svou práci milovala, dávala jí pocit, že to má smysl. Pacienti ji pro milý úsměv a laskavý přístup měli rádi a Klára trávila v nemocnici více času než doma.

Časem se přihlásila na roční studium VOŠ v Praze, kde získala specializaci v oboru sestra pro anesteziologii, resuscitaci a intenzivní péči. Do Prahy šla i kvůli něčemu jinému. Měla tam přítele Petra a chtěla mu být nablízku, aby spolu mohli trávit více času. Nakonec Klára ukončila studium úspěšným absolutoriem a vztah rozchodem. I když měla vnitřně pocit, že je na takhle vážný vztah připravena, Petr bohužel nebyl. Vrátila se domů a začala zase pracovat v nemocnici.

Po čase však získala pocit, že té bolesti, kterou na ni pacienti a jejich rodiny nakládají, je příliš. Kvůli dvanáctihodinovým službám nemohla trávit čas s kamarády a cítila se vyčerpaná a osamělá. A tak jednoho dne udělala velmi těžké rozhodnutí. Odešla ze zdravotnictví. Vyměnila práci, která měla smysl a byla pro ni posláním, za práci, která byla pouze prací. Zato beze směn, bez těžké fyzické i psychické námahy a za víc peněz. Přestože ji to velmi mrzelo, do nemocnice se už jako sestřička nevrátila. Vrátila se tam jako pacientka. Klára byla podle zvěrokruhu Blíženec, tudíž velmi komplikovaná osobnost. Takový balíček dva v jednom ovázaný růžovou mašlí. Její „JÁ“ a „TY“, jak jim říkala, ji nikdy nenechávala v klidu a vždy měla na tutéž věc naprosto opačný názor. „JÁ“ bylo citové a řídilo se srdcem. „TY“ se naopak řídilo rozumem. A dát za pravdu jenom jednomu z nich nebylo vůbec jednoduché. Klára by řekla, že skoro nemožné. Jako introvertka všechny své pocity, starosti a trápení ukrývala v sobě. Navenek byla pro okolí usměvavou, laskavou a zábavnou společnicí, i když raději poslouchala, co vyprávějí ostatní, než aby sama byla středem pozornosti.

Život naučil Kláru bojovat a nevzdávat se. Když musela, byla sebevědomá, statečná a silná. Přesto se občas cítila zranitelná, ztracená a nejistá. A to se projevilo i v jejím chování a postoji, když se musela vyrovnat s diagnózou karcinomu prsu. Nikdo ji nepřipravil na to, co ji čeká. A tak bojovala tentokrát společně i se svým „JÁ“ a „TY“, jak nejlíp uměla. Obzvlášť důležité pro ni v době vážné nemoci, kdy neměla sílu se o sebe postarat, bylo, že měla kolem sebe svoje blízké, kteří se jí všemožně snažili pomoci. Hlavně ve chvílích, kdy bylo Kláře všechno jedno, chodila jako tělo bez duše, na jídlo neměla ani pomyšlení a pila jenom studenou kolu. Díky mamince měla zajištěnou pravidelnou stravu. Kláře vždy uvařila jakékoliv jídlo, na které dostala chuť a které jí žaludek dovolil sníst. Když byla slabá a musela jít na vyšetření, tatínek ji tam dovezl autem.

Někdy má člověk pocit, že všechno zvládne sám a nikoho nepotřebuje. Ale ve chvílích, kdy nás život srazí na kolena a kolem sebe máme lidi, kteří nás mají rádi a pomůžou nám vstát nebo nás i kousek poponesou, ať už je to rodina nebo přátelé, vyhráli jsme.

17. ČERVENEC –
DOCENT PAČOVSKÝ

Nemocnice (hovorově špitál) je lékařské zařízení určené k léčení lidí. Klasická nemocnice v rozvinutých zemích má několik částí – lůžková oddělení, specializované ambulance, paraklinická oddělení (zobrazovací metody, laboratorní vyšetření atd.), technické zázemí a vedení (management). (Wikipedie)

Nazítří ráno posedávala Klára nervózně na židli v čekárně docenta Pačovského. Bylo zde plno – ženy různého věku, z města i okolí, které stejně jako ona přišly na vyšetření. Ale také pacientky z nemocnice, které čekaly na kontrolu již po provedeném zákroku. Všechny měly jednu ruku zavěšenou v trojcípém šátku a vypadaly, jako by hromadně upadly na mokré podlaze a zlámaly si ruce. Tiše spolu rozmlouvaly a Klára se snažila zaslechnout alespoň něco málo z jejich konverzace. Sama se však děsila toho, že ji někdo osloví a bude jí klást osobní otázky, nebo se bude vyptávat na věci, o kterých se nechtěla bavit. Proto předstírala, že ji strašně zajímají drby v časopise, který ležel na stolku před ní. Zároveň se snažila na nikoho nedívat.

Nemocnice byla stará a čekárnu v tmavé chodbě osvětlovalo pouze několik žárovek. Židle byly ve stylu „každý pes jiná ves“, asi podle toho, jak je sem během času přidávali, když už je nikdo nepotřeboval. Za dobu, co tam seděla, poznala Klára každou prasklinu ve zdi a vyslechla pár rozhovorů, které jí na náladě moc nepřidaly. Netrpělivě čekala, až se konečně dostane na řadu.

Když byly odbaveny všechny pacientky i ženy, které přišly před ní, vyvolala sestřička konečně její jméno. Klára se zvedla a nejistě vstoupila do ordinace.

„Odložte si do půl těla a jděte za panem docentem,“ řekla s milým úsměvem sestřička. Bylo na ní znát, že toho za svůj služební život viděla a zažila už hodně. Její laskavost alespoň na chvíli rozehnala Klářiny obavy.

Docent Pačovský byl starší, asi sedmdesátiletý muž střední postavy s krátkými šedivými vlasy a brýlemi posazenými na špičce nosu. Vstal od stolu, podíval se Kláře nejdřív do očí a pak už se věnoval pouze jejímu hrudníku.

„Paní doktorka na žádance píše, že máte nález v levém prsu, tak se na to podíváme,“ řekl a začal zkušeně prohmatávat Klářino levé ňadro. Napětím skoro nedýchala.

„Hm, na pohmat je to ohraničené, takže to vypadá spíše jako cysta nebo benigní nádor. Ale bez ultrazvuku jsou to všechno bohužel pouze dohady.“

„To jsem se toho moc nedozvěděla,“ pomyslela si v duchu Klára a povzdychla si.

Docent se vrátil ke stolu a rychlostí, kterou umějí psát dvěma prsty pouze lékaři, začal na stařičkém psacím stroji vyťukávat zprávu. Pak se znovu podíval na Kláru.

„Tady máte mé vyjádření a zajděte si s ním a se žádankou na sono. Pak se za mnou zastavte s výsledky. Podle toho uvidíme, co dál. Teď se můžete obléct.“

Klára byla ráda, že má návštěvu u docenta za sebou, ale moc jí to na klidu nepřidalo. Vydala se proto objednat na ultrazvuk. Protáhla se spletitými chodbami nemocnice a postavila se do fronty k okýnku s nápisem EVIDENCE. Když na ni konečně přišla řada, podala sestřičce žádanku a zprávu od docenta.

Sestřička si docentovy poznámky přečetla, zamračila se a s velkým povzdechem chvíli beze slova hleděla na obrazovku počítače.

„Nejbližší volné termíny máme až v listopadu. Ale vzhledem k vaší možné diagnóze přijďte 27. července ve třináct hodin. A přesně, prosím!“ Naťukala Klářiny údaje uvedené na žádance do počítače, zeptala se na pár dalších osobních věcí a slyšení bylo u konce.

„Děkuji, budu na to v rámci své možné diagnózy pamatovat,“ pomyslela si s ironickým úsměvem Klára. Nahlas hlesla jen „děkuji“ a snažila se odtud co nejdřív zmizet. „Jak ponižující,“ říkala si v duchu. To, co Klára sestřičce odpovídala, slyšeli i všichni lidé kolem. Jednak bylo plexisklo tlusté, takže obě musely mluvit nahlas, a jednak měla chodba, na které Klára stála, velice dobrou akustiku.

„Nikdy nepochopím, proč se někteří lidé pracující ve zdravotnictví chovají, jako by prodávali rohlíky, a ještě je přitom ostatní obtěžovali.“

Klára vyšla z nemocnice a musela se zhluboka nadechnout. A než se vydala na tramvaj, která ji odveze zpátky do práce, do víru všech jejích povinností, nastavila na chvíli tvář slunci a nechala se hladit jeho paprsky.

27. ČERVENEC –
SONOGRAFIE A MAMOGRAFIE

Lékařská sonografie je diagnostická neinvazivní zobrazovací metoda, založená na registraci ultrazvukového vlnění s vysokou frekvencí, které se odráží od tkání a orgánů ve vyšetřované oblasti lidského těla. Protože jsou tkáně při ultrazvukovém vyšetření zobrazovány v reálném čase, je možné zachytit strukturu a pohyb jednotlivých orgánů stejně jako toky krve v cévách.

Jako mamografie se označuje zobrazení prsu (z latinského mamma – prs, grafie – popis, zobrazení). Provádí se speciálně upraveným rentgenovým přístrojem, mamografem, který pro zobrazení prsu využívá tzv. měkké rentgenové záření. Používá se hlavně jako screening – pro vyhledávání karcinomu prsu. Udává se, že jeho účinnost dosahuje až 95 %. Dokáže zobrazit i velmi malý nádor, který nelze nahmatat a neprojevuje se žádnými příznaky. (Wikipedie)

27. července v 12:30 seděla Klára v čekárně na vyšetření prsu ultrazvukem. Přišla raději dřív. Jednak aby cestou do nemocnice nenastal nějaký problém, a jednak protože byla od rána jako na trní. Dnes se možná dozví svůj ortel, tak ať to má co nejrychleji za sebou.

Dveře od vyšetřovacích kabin pro ultrazvuk a mamograf se otvíraly a zavíraly tak, jak byla vyvolávána jména žen, které stejně jako ona čekaly na vyšetření. Pokaždé, když některá z nich vyšla, snažila se Klára z jejího výrazu vyčíst, jestli byl výsledek pozitivní, nebo negativní. Ale dalo se to odhadnout jen těžko.

Když na ni přišla řada a zavolali ji do kabinky, opět se svlékla do půl těla. Pak se najednou ocitla v tmavé vyšetřovně se zataženými žaluziemi, kterou osvětloval pouze monitor sonografu. Chvíli trvalo, než se její zrak přizpůsobil tmě. Pomalu postupovala dopředu, až se jí nakonec podařilo najít vyšetřovací lehátko.

„Lehněte si na záda a dejte ruce za hlavu,“ řekl lékař, který ji měl vyšetřovat. Nanesl jí na hrudník gel a zkušeně ho začal roztírat ultrazvukovou sondou. Bylo takové ticho, že slyšela tikot hodin na stěně. Klára poočku sledovala doktora, který se mračil a upřeně zíral na rozmazanou černobílou obrazovku. Pak dal Kláře ještě pár pokynů, jak a kam se má na lehátku otočit, kdy má přestat dýchat, a zase bylo ticho.

„Okamžitě potřebuji vyšetření mamografem,“ štěkl na sestřičku, která mu právě přinesla žádanku další pacientky.

„Máte vedle volno?“ Když dostal kladnou odpověď, poslal Kláru do vedlejší místnosti.

Tam bylo naopak světlo, sluníčko hřálo a svítilo přes okna. U zdi stál velký přístroj – mamograf. Než se Klára nadála, stála přilepená na přístroji a prso jí drtila plexisklová destička.

„Vydrž…“ říkala si a snažila se nepohnout a potlačit slzy. Když ji z drtivého sevření přístroje konečně osvobodili, poslali ji, ať se obleče a počká si na zprávu.

Bylo to dlouhé čekání a Klára si nebyla jistá, jestli vůbec chce výsledky slyšet. Ze své zdravotnické zkušenosti a z chování lékaře poznala, že se mu to, co vidí, vůbec nelíbí a že to není dobré. Po delší době vyšla ze dveří sestřička a podávala nervózní Kláře výsledek vyšetření. Její soucitný pohled mluvil za vše.

„Nesu vám ten výsledek… ale nebojte, určitě to bude dobré.“

Kláře bylo z její řeči jasné, že tomu sama nevěří, ale neměla sílu něco namítat nebo komentovat. Kolikrát něco podobného sama říkala pacientům na onkologii, když se jim snažila dodat naději, přestože obě strany věděly, jaká je realita. Když se za sestřičkou zavřely dveře, přečetla si s obavami, co je napsáno na papíře:

Závěr

Na MG uzlovité opacity v MDK vlevo, UZ susp. z malignity (40 mm).

Klinicky – dojem phylloidního tumoru. V sin axile zmnožené uzliny do 8 mm. Vpravo bez ložiskových změn.

Závěr: Doporučení – totální exstirpace + histologie.

Pacientka se dostaví na chir. ambulanci k domluvě termínu.

„Sice tady píšou tumor a suspektní malignita, ale útvar může být klidně i nezhoubný. Dokud nebudou výsledky histologie, pořád mám naději,“ pomyslela si Klára. Schovala papír do kabelky a vydala se zpátky do práce.

EXSTIRPACE

Exstirpace – úplné chirurgické vynětí orgánu nebo tkáně nádoru. (Wikipedie)

11. srpen

Klára se opět ocitla v ordinaci docenta Pačovského.

„Tak mi ukažte výsledek,“ řekl docent a podíval se na Kláru přes horní okraj brýlí. „Hm, hned vás objednáme na zákrok. Máte čas příští týden v pondělí?“

„Tak brzo?“ vypadlo z překvapené Kláry.

„Ale ano, děvenko, není na co čekat. Naopak, čas je teď náš největší nepřítel. Pokusíme se ten útvar vybrat celý a podle histologie zjistíme, na čem jsme. Maruško, všechno slečně vysvětlete a domluvte nástup do nemocnice,“ otočil se k sestřičce. „My se se slečnou uvidíme za pár dní. Jdu na oddělení, kdyby mě někdo hledal.“

A odešel.

Klára se ještě dívala za odcházejícím docentem, a sestřička už ji zahrnovala potřebnými informacemi.

„V neděli 16. srpna se dostavíte na příjem a v pondělí 17. srpna bude proveden zákrok. Myslím, že domů vás pustí během týdne, když nebudou žádné komplikace.“

„Ale já jsem v tom termínu objednaná ke kadeřnici v Praze,“ zaprotestovala Klára.

„Budete se muset rozhodnout, co je pro vás důležitější.

Jestli život, nebo to, jak vypadáte.“

„No, zrovna teď mě mrzí, že budu muset zrušit tu Prahu,“ napadlo Kláru. Nahlas ale neřekla nic. Ani nevěděla, jak se dostala z ordinace. Až v tramvaji jí začalo docházet, co se vlastně děje.

„Určitě to bude v pohodě,“ utěšovala se. „Řekl – útvar vybereme – a tím to třeba i skončí.“ Nechala se tou myšlenkou ukolébat, i když obav se úplně nezbavila.

16. srpen

Bylo krásné nedělní odpoledne. Klára seděla se sbalenou taškou na příjmu v nemocnici a čekala, až se vytisknou a přichystají všechny potřebné papíry. Sledovala nemocniční ruch kolem sebe. Kolem procházely ženy a pobíhal zdravotnický personál. Doprovod, tvořený většinou muži, postával u automatů na kávu a čekal, až si bude moci své manželky, maminky nebo přítelkyně zase odvést domů nebo na příslušná nemocniční oddělení.

Když bylo administrativě učiněno zadost, dostala na ruku pásek s čárovým kódem a paní na příjmové recepci jí vysvětlila, jak se dostane na oddělení, kde bude ležet. Ve frontě za ní už čekala na příjem další budoucí pacientka.

Klára šla podle instrukcí, až se nakonec zastavila před skleněnými dveřmi, na kterých stálo:

ODDĚLENÍ ONKOLOGICKÉ GYNEKOLOGIE A SENOLOGIE

Do prčic!

„Že bych si přece jenom spletla cestu?“ napadlo ji. „Myslela jsem si, že mě posílají na chirurgii…“

„Jdete k nám?“ ozvalo se najednou za ní. Když se otočila, usmívala se na ni sestřička, se kterou společně přijely výtahem.

„Vlastně ani nevím, jestli jsem tady správně,“ vysoukala ze sebe Klára.

„Ukažte mi papíry, podíváme se na to spolu. Ale ano, jdete k nám. Tak pojďte, postarám se o vás,“ řekla, a už zaskočenou Kláru strkala do skleněných dveří.

„Onkologická gynekologie a senologie zní hrozně,“ napadlo Kláru. „Kdyby tam rovnou napsali MAMOLOGIE, člověk by alespoň věděl, na čem je. Prostě jde o prsa. Ten, kdo to nezná, by si mohl myslet, že je to oddělení pro lidi, kteří jsou senilní,“ rozumovala, když čekala na chodbě na příjem.

Oddělení bylo staré, ale měla štěstí, že ji dali na pokoj jenom pro čtyři pacientky. Byl už skoro obsazený a na Kláru zbyla poslední postel u dveří. Vybalila si věci, převlékla se do pyžama a po vyřízení všech formalit se vydala na obchůzku po oddělení. Chodba byla dlouhá a stará, a Klára si uměla živě představit, jak se zde procházely pacientky ještě za dob první republiky. Našla toaletu a byla mile překvapená, že je pěkná a zrenovovaná, stejně jako koupelna se sprchovými kouty. To však ještě netušila, že je to pouze jeden ze tří záchodů na celém patře. Když zašla za roh, objevila zbylé toalety, které tu byly také snad už za první republiky. Byly staré, s otřískanými dveřmi na háček, které nešly pořádně zavřít. Jejich jedinou výhodou bylo, že jedna kabinka měla okno, které se dalo otevřít a byl z něho pěkný výhled do nemocničního parku.

„Tomu říkám nemocnice 21. století!“ kroutila Klára nevěřícně hlavou.

Vrátila se do pokoje, lehla si do postele a vytáhla knížku. Nic jiného se tady stejně dělat nedalo. Navečer se za ní zastavil anesteziolog, aby spolu probrali zítřejší zákrok. Na noc dostala prášky na spaní a s přáním: „Ať už to mám všechno za sebou…“ nakonec usnula.

17. srpen

Ráno je budili docela brzo. Nastal nový den a nemocniční moloch roztáčel svá kola.

Rozespalá Klára se vydala do koupelny, aby si dala osvěžující sprchu na probuzení. Stála pod proudem vody a nechala se hladit jejími pramínky, jako by měly odplavit všechno špatné, co ji dnes čeká.

Do pokoje se vrátila právě včas, aby jí sestřička pomohla nasoukat se do bílých punčoch proti trombóze a oblékla si „anděla“, jak se říká krátké košilce se zavazováním vzadu. Pak už jen čekala, až si pro ni přijedou. Za chvíli dorazil sanitář s lehátkem, na které se snažila položit tak, aby bylo z její nahoty vidět co nejmíň. Pak už jen při jízdě chodbami sledovala, jak se na stropě nad ní míhají světla zářivek.

Na sále šlo všechno ráz na ráz. Bylo vidět, že se jedná o zkušený tým, pro který byl tento zákrok pouhou rutinou.

„Nelekněte se, teď vám zavedu do ruky kanylu a na druhou ruku dáme manžetu na měření tlaku. A zvedněte hlavu, ať vám na vlasy můžu dát čepičku. Ještě nalepíme elektrody na EKG, a jsme hotoví.“

Ani nevěděla, jak rychle se to seběhlo, ale za chvíli už ležela připoutaná na operačním stole. Nad sebou uviděla anesteziologovu tvář, která byla z větší části schovaná za operační ústenkou. Jenom jeho oči se na ni usmívaly.

„Tak, teď pěkně zhluboka dýchejte, a za chvíli už budete spát jako miminko.“ Ještě to ani nedořekl, Kláru pohltila tma a ztratila nad sebou kontrolu.

„Slečno Kláro, vzbuďte se. Slyšíte mě?“

Klára slyšela anesteziologův hlas jakoby z velké dálky. Zamumlala něco, jako že slyší. Pokoušela se otevřít oči, ale nešlo to. Jako by ji nějaká velká síla držela ve spánku a nechtěla pustit. Pak byla zase tma.

Probudila se opět na pokoji. Byla jí zima. Prso jí bolelo a začalo jí být špatně od žaludku. Neměla ale sílu zavolat sestru. Zvoneček u postele nebyl a hlasem by se nedovolala.

„Je vám špatně? Mám zavolat sestru?“ zeptala se starostlivě paní na vedlejší posteli.

„Ano, prosím,“ špitla Klára a musela se přemáhat, aby udržela žaludek tam, kde měl být.

Za chvíli přišla sestra a donesla Kláře emitní misku. Klára se po ní vrhla a přála si, aby se jí žaludek přestal snažit tancovat a konečně se uklidnil.

„Donesu vám něco proti zvracení,“ řekla sestra a zmizela. Po chvíli, která Kláře připadala jako věčnost, se vrátila s injekcí, a Klára už se jenom modlila, aby začala působit co nejdříve.

„Nechcete se posadit? Třeba se vám uleví,“ navrhla jí sestra.

Klára se s největším úsilím pokusila posadit. V tu chvíli se jí udělalo černo před očima, krevní tlak jí spadl někam do propasti, ucítila velkou bolest v prsu a bílá jako stěna se sesunula zpátky na polštář.

„Tak to zatím s tím vstáváním nebudeme nijak přehánět,“ naznala sestra. Ještě se ujistila, že je Klára v pořádku, a odešla za dalšími pacienty.

* * *

Noc byla dlouhá. Klára střídavě upadala do hlubokého spánku, zvracela a zase usínala. Dostala infuze a chodili jí pravidelně měřit tlak, takže se ráno probudila úplně vyčerpaná. Alespoň že od žaludku se jí udělalo trochu líp.

Do koupelny si ještě netroufla, ale společně se sestrou se došourala na toaletu. Naštěstí byla volná a nemusela čekat. Co opravdu neměla ráda, byly mísy, které se používají, pokud je pacient nemohoucí nebo nemůže vstát z lůžka. Jako sestře jí nevadilo pacientům v takové situaci posloužit, ale jako pacientka pociťovala velké zahanbení a stud.

K snídani snědla pár soust, zapila je čajem a zase usnula. Tak se to opakovalo celý den. Na noc dostala prášky na spaní, a protože už jí bylo líp, docela se i vyspala.

19. SRPEN –
PLÁČ

Pláč je doprovodný jev některých emocí, především smutku. Plakat lze ovšem také kvůli bolesti nebo pocitům vzteku, beznaděje. Pro pláč je typická charakteristická mimika a proudění slz. Slzy obsahují endorfin tišící bolest a stresové hormony. Smyslem pláče je zklidnění jedince. (Wikipedie)

Dva dny po operaci šla na kontrolu k docentu Pačovskému. Byl krásný srpnový den a Klára byla ráda, že se může projít parkem, který se nacházel v areálu nemocnice.

Docent jí tentokrát připadal unavený. Moc nemluvil, zkontroloval a převázal jí jizvu a poslal ji obléct se. Rozpovídal se, až když se za ním vrátila.

„Slečno Kláro, posaďte se. Nemám pro vás dobrou zprávu. Histologie prokázala, že nádor je maligní, velmi agresivní, a proto bude zřejmě potřeba provést mastektomii, což je odstranění celého prsu. Vzhledem k tomu, že se nejedná o ohraničený útvar, bude nutné z preventivních důvodů postupovat radikálně.“

„Ale to přece není možné! Vždyť výsledky histologie jsou většinou známé tak za deset až dvanáct dní,“ zaprotestovala zoufale Klára.

„To sice máte pravdu, ale včera mi volala lékařka, která provádí histologické vyšetření vašeho vzorku z exstirpace, a říkala, že něco takového ještě neviděla. Je přesvědčená, že se jedná o typ karcinomu, který je velmi agresivní. Není si ale zatím přesně jistá, o jaký. Každopádně má tento typ tumoru tendenci metastázovat. A negativním faktorem je i váš mladý věk.“

„Je možné, že by ještě mohla změnit názor?“ chytala se Klára ze všech sil pomyslného stébla.

„Bohužel ne,“ podíval se docent na Kláru přes obroučky brýlí. „Ale nebojte se, není to konec světa. Provedeme operaci, odstraníme všechno špatné, projdete léčbou a potom domluvíme rekonstrukci na plastice. To zvládneme.“

„Jak dlouho mám počítat, že budu na neschopence? Potřebuji dát vědět zaměstnavateli,“ hlesla. Doufala, že to bude jenom pár měsíců.

„No, asi rok,“ zamyslel se docent.

„Cože? Rok?“ opakovala nevěřícně Klára a byla ráda, že sedí. Měla pocit, že se jí všechno jenom zdá. Počkají na ni v práci tak dlouhou dobu? Znamená to, že přijde o celý rok normálního života? A přežije to vůbec? V té chvíli si nebyla jistá vůbec ničím.

„Pokud nemáte další dotazy,“ ukončil docent jejich debatu, „objednáte se na scinti kostí, abychom vyloučili možné metastázy, a stavíte se za mnou za týden na kontrolu. Až budou známy výsledky histologie, domluvíme vám ještě termín k mamární komisi. Domluveno? Sestřička vám řekne, co a jak. Viďte, Maruško?“

Sestřička se na Kláru povzbudivě usmála a jako maminka, která se snaží vysvětlit dítěti něco moc důležitého, jí popsala, co všechno bude potřeba zařídit. Nikdo ji však neposlouchal…

Klára vyšla z ordinace jako v mrákotách. Ještě stačila vyběhnout do parku, najít si volnou lavičku co nejdál od lidí a pak se rozplakala tak usedavě, až ji z toho srdce bolelo.

„Proč právě já? Proč právě teď? Udělala jsem snad něco špatného? To je nespravedlivé! Pane Bože, za co mě trestáš?“ vzlykala. Otázky se kupily jedna na druhou a nebraly konce. Když ze sebe vyplakala tu největší bolest, pokusila se trochu uklidnit a přemýšlet rozumně. Ještě jí nic neřežou, ještě si může všechno rozmyslet. Bohužel má ale jenom dvě možnosti – buď bude bojovat, nebo to vzdá. Sofiina volba.

Zkusila si sama pro sebe zhodnotit obě možnosti.

U té první ji čeká mastektomie a možné problémy s hojením jizvy, chemoterapie, po které jí vypadají vlasy, bude jí špatně, vyleká se u každého nachlazení kvůli oslabené imunitě, z léků bude vypadat jak panáček Michelin, půjde na ozařování a kdovíco ještě. A to všechno s nejistým výsledkem. Bude tak silná a statečná, aby to ustála?

U druhé možnosti je výsledek naopak jistý. Všechno by zůstalo, jak je. Dostávala by nějakou léčbu, ale ne tak agresivní, pouze udržovací. Až by se jí metastázy rozlezly po těle, brala by opiáty proti bolesti a možná by do roka umřela. Je to opravdu to, co chce?

Potřebovala se někomu svěřit. Přemýšlela, komu zavolá. Domů to nejde. Takovou zprávu nemůže říct rodičům po telefonu. To by pro ně bylo ještě horší. Nechá si to na jindy, až bude vhodná příležitost.

Pak ji napadla Petra. Seznámily se, když spolu v Praze studovaly VOŠku. Hned si padly do oka a jejich přátelství přetrvalo dodnes. Obě měly rády Divadlo Járy Cimrmana, a podle hry Dobytí severního pólu jim zůstaly přezdívky

Náčelník a Frištenský. Navíc byla Petra taky věřící, což je sbližovalo ještě víc. Na rozdíl od Kláry zůstala v Praze, takže se moc nevídaly. Ale to nebránilo tomu, aby si čas od času nezavolaly.

„Ahoj Frišťulko, tady je Náčelník. Máš na mě chviličku?“

„Na tebe vždycky. Děje se něco?“

„Musím ti něco říct… mám karcinom prsu a půjdu na mastektomii…“

„Náčelníku, to mi nedělej, víš, že takové vtipy nemám ráda…“

„Víš, že o takových věcech nežertuju… bohužel je to krutá realita,“ řekla Klára a už zase nedokázala zadržet proud slz.

„Neplač. A máš nějaké metastázy?“

„To nevím jistě. Zatím snad ne. Předběžně.“

„Tak to jsi skoro zdravá a máš vyhráno. Vím, že to může znít hrozně, ale mojí kamarádce Elišce, které se nedávno narodila holčička, našli karcinom střev a zjistili, že už má játra plná metastáz. A jako zdravotník si určitě dokážeš představit, co to znamená. Je to moc smutné. U tebe to ale bude dobré. Uvidíš. Projdeš léčbou, uzdravíš se a pak spolu půjdeme na Severní pól. Hlavně to zase nesmíš zapomenout vynásobit dvěma…“

Klára se musela i přes slzy usmát. I v takové vážné situaci ji Petra dokázala rozesmát a povzbudit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Až na kostní dřeň.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.