Eduard Martin

ĎÁBEL LÁSKY

Copyright © Eduard Martin, 2018

ISBN 978-80-7549-832-8

PROROK

I

1

Na svou úžasnou schopnost jsem přišel úplně bezděčně. Kdoví, snad po světě chodí víc lidí, kteří v sobě mají zvláštní schopnosti. Nikdy je neobjeví, nepoužijí, neuplatní. A kdoví, třeba to, že prožijí celý život, aniž na svou zázračnou možnost – to je půvabnější jméno pro abnormalitu – přijdou, je největší životní úspěch, který jim byl dán.

Když vzpomínám na své dětství, zdá se mi, že se několikrát u mě moje neuvěřitelná schopnost projevila už dříve. Ve čtyřech letech, jak se často v rodině vyprávělo, jsem měl dostat velkého plyšového medvěda. Protože tak velký dárek se těžko ukryje, odnesli rodiče medvěda na půdu, kde měl zůstat uschován až do Vánoc. Den před Štědrým večerem mě nalezli na půdě, jak si s medvědem hraju. Protože jsem do té doby na půdě nikdy nebyl, překvapilo rodiče, jak jsem svůj dárek mohl najít. Ještě několik podobných historek bych mohl z rodinné mytologie vynést, ale myslím si, že se dají vysvětlit i zcela přirozeně, a opomenu je.

První skutečný dotyk se svou zázračností – budu ji tak nazývat, i když vím, že je to slovo příliš silné – jsem zažil na gymnáziu.

Pomáhal jsem v kabinetě profesorce biologie. Profesorka byla přísná hubená žena, už v penzi. Přesluhovala. Nejlépe ji snad vystihnu, když uvedu přezdívku, kterou jí dali studenti: stará krajta. Profesorka byla dlouhá, stále jaksi neklidná. Její úzká silueta opravdu upomínala na hadí plazení.

Co jsem ji pamatoval, byla nervózní a popudlivá. Ale ten den se v obojím překonávala. Už to mi připadalo zlověstné, že za pomocníka do kabinetu si vybrala zrovna mě, známého po celém gymnáziu svou nešikovností.

Snad tušila, že cosi pokazím, a proto si mě vybrala – aby si na mně mohla vylít zlost. Možná ji zaujala moje už tehdy rozložitá postava. Právě jsme v jejích hodinách probírali opice.

„Doneste šimpanze do třídy,“ řekla a zavlnila se.

Jindy bylo nošení šimpanzů velkou zábavou, kterou jsme si dopřáli, kdykoli zůstaly omylem odemčené dveře kabinetu. Se šimpanzem se dala provádět spousta žertů, strašit jím děvčata, oslovovat ho jako inspektora a tak dál a dál.

Ale teď jsem bral vycpané zvíře do rukou opatrně a ustrašeně. Profesorka se na mě dívala s nevraživostí. Určitě mě vyvolá, říkal jsem si a třásl se při té představě – minulé odpoledne jsem projezdil na kánoi a obratle i kopyta, všechno, co jsem mohl očekávat při velké zkoušce, jsem nechal plavat.

Vzal jsem šimpanze do náruče a vykročil ke dveřím. Jak jsem dával pozor, abych rozšklebenou tváří opičáka nezachytil o rám dveří, nevšiml jsem si schůdku na chodbu. Složitě jsem klesal s opicí v náručí, snažil jsem se zachytit kliky a skříně, ale pád jsem jen zpomalil.

Instinktivně jsem se zachytil aspoň ubohého šimpanze, stiskl ho a zřítil se s ním v náručí na zem. Ředitel školy, ironický zrzavý inženýr, který zrovna spěchal do sborovny, se zastavil, když jsem před ním vypadl ze dveří a vášnivě svíral opici v náručí.

„Každý máme jiný vkus,“ pronesl sarkasticky, „ale když už musíte objímat tuto opici, uchylte se s ní alespoň do soukromí.“

Vše by vypadalo jako milý vtip, na který po desetiletích vzpomínají starci na maturitních srazech jako na roztomilou bujnost, ale profesorka biologie vyběhla ven a začala mi svým syčivým hlasem dokazovat, že jsem ten největší nešika a chuligán ze školy, z celé školy. Ležel jsem na zemi a stále k sobě tiskl prastarého opičáka.

V tu chvíli jsem se zatvářil tak zuřivě, že na chvíli v syčivém kmitání ustala.

„Nemůžu za to,“ řekl jsem významně, „že od vás včera odešel manžel. Nemusíte si na mně vylévat svou špatnou náladu.“

Nevěděl jsem, jak to vím. Po hodině se mě ptala, jak jsem se to dozvěděl. Prý o tom nikdo nemůže nic vědět. Krčil jsem rameny a sám se divil, co mi to vyklouzlo ze rtů.

Od toho dne jsem na sobě pozoroval podivnou schopnost: věděl jsem, co mi nikdo neřekl. I dřív jsem měl různá tušení a představy, ale bral jsem je jen jako poezii. Napadlo mě třeba, že profesorka matematiky strávila se školníkem víkend na chatě. Když se to za týden šuškalo po škole, pomyslel jsem si, že jsem asi zahlédl, jak se pozorují.

Od svého nešťastného pádu s opičákem jsem si začal všímat své schopnosti víc a občas jsem si ji i pěstoval. Od té doby ve mně také podivuhodná zázračná síla prudce vzrůstala.

Za měsíc od příhody s opičákem mi stačilo být na dva metry blízko některému člověku a věděl jsem o něm tolik věcí jako beletrista o postavě, o níž právě dopsal román. Chtělo to jen soustředění a zvláštní výhodné rozpoložení.

Na všechny lidi se moje schopnost zatím nevztáhla. Některé dny jsem ji také nemohl uplatnit vůbec. Nejlepší bylo, když jsem byl přejedený; tehdy jsem mohl lidskou paměť – a byla to opravdu paměť – nasávat a číst nejzdařileji. Nečetl jsem myšlenky – to ne. Bylo mi, jako bych vstoupil do osobní dokumentace, do soukromé kartotéky, která je v mysli každého člověka, a mohl se v ní probírat, jak jsem chtěl. Není to přesné – já jsem se nepotřeboval orientovat. Já jsem věděl. Jako by do mé paměti vstoupila paměť toho, koho jsem pozoroval: věděl jsem o něm to, co o sobě věděl on.

Do maturity jsem se svou schopností neměl potíže. Snad to bylo i tím, že se u mě objevovala krátce, tak hodinu či dvě hodiny denně. A ne každý den. Jen mě bavila – představte si, zajít si v létě v sedmnácti na plovárnu s desítkami mladých dívek a procházet se. Bavil jsem se jako nikdy, pozoroval jsem ty krásné, nevinné tváře, a přitom jsem věděl o všem, co se skrývalo za nevinnou oponou. Zajímavé bylo, že jakmile jsem se od člověka, na kterého jsem byl zaměřený, vzdálil víc než dva metry, přestal jsem nejen vědět, co věděl on, ale ani jsem si nepamatoval, co jsem se v jeho blízkosti dozvěděl. Jako by každý člověk byl vysílačem a já jen přijímačem podivného epického záření.

Pořídil jsem si malý notýsek a zapisoval si některé scény ze životů lidí, s nimiž jsem vstoupil do styku. Zapisoval jsem bez jakéhokoli úmyslu. Jako sběratel pamětí, sběratel příběhů. Jako sběratel písní sbírá nápěvy.

Mezi přáteli se mi začalo říkat básník.

Proč ne, říkal jsem si, tuhle schopnost mohu báječně použít, mohu být nejslavnějším autorem všech dob. Kdoví, zda Shakespeare, Molie`re, Goethe a jiní tuto schopnost neměli také. Možná o ní pouze nikomu neřekli, jako jsem o ní nikomu neřekl já. Je to zvláštní – ale přijímal jsem svou zázračnou schopnost s ostychem, studem a nesvěřoval jsem se s ní, zůstávala mým nejtajnějším tajemstvím.

A pak tu byla ještě jedna zvláštnost – na někoho neplatila nikdy. Na rodiče, příbuzné a na některé lidi, které jsem v našem městě znal. Tím jsem si hlavu nelámal. Naše městečko mi poskytovalo tolik látky k experimentům, že jsem si nemohl stěžovat.

Po maturitě, před vstupem na vysokou školu, se moje schopnost zvýšila – mohl jsem ji využívat šest hodin denně.

Zmocnil se mě jakýsi hlad po cizích životech, vášnivá touha vstupovat lidem do paměti, do svědomí.

Bylo v tom cosi zvráceného, nedostatek pokory, drzost a nevím co ještě, ale rozhodně cosi svatokrádežného. Bylo jen spravedlivé, že se mi pak vše vymstilo.

Když si představíte naše ospalé městečko, jen zámek, biograf, taneční kurzy a nudu, snad pochopíte, že moje vciťování znamenalo největší zábavu, jakou jsem si mohl dopřát…

Otec, inženýr, trávil celé týdny na služebních cestách, matka pracovala jako účetní a po večerech schůzovala v desítce funkcí, výborů, spolků. Sourozence jsem neměl. Přátele také ne.

Sedal jsem nejraději v městské knihovně a předstíral, že hledím do svazku knih. A zatím jsem si „listoval“ v člověku, u kterého jsem seděl. Bylo to skvostné. Dozvídal jsem se o životě tolik, kolik se nemohl dozvědět ani ten, kdo by přečetl dvacet tisíc knih.

Někteří lidé – a to mě zvlášť překvapilo – měli vzpomínek velmi málo. Jako by zapomínali – myslel jsem si ve svých osmnácti letech – i to, co člověk nikdy zapomenout nemůže. Staří lidé si pamatovali hlavně dětství; vzpomínky starých lidí mě – paradoxně – zajímaly nejméně.

2

Když jsem nastoupil na studia v Praze, zjistil jsem, že moje schopnost vciťovat se vzrostla na deset hodin denně a že lidí, na něž se nevztahuje, ubylo. První semestr jsem vystudoval výtečně, bez problémů, a stal jsem se jedním z nejpopulárnějších lidí na fakultě.

Přispěla k tomu moje schopnost – věděl jsem o lidech, s nimiž jsem se stýkal, všechno a mohl jsem podle toho jednat. Věděl jsem i to, co si myslí o mně, a nedělalo mi pak velkou potíž je v jejich názorech na mě utvrdit, nebo naopak rozkolísat.

Velkoměsto mi přineslo hodně příležitostí k novým pokusům. Seděl jsem na lavičkách na nábřeží, na Staroměstském náměstí, na Žofíně – a kradl lidem paměť. Tehdy mi poprvé moje schopnost začala dělat potíže. Dozvídal jsem se někdy tolik nechutností, že jsem nemohl večer ani usnout. Do té doby, než jsem se stal lovcem svědomí, jsem míval spánek i chuť v naprostém pořádku.

Ale hlad po cizích životech byl u mě neukojitelný. V prvním semestru jsem svými poznatky popsal deset velkých sešitů.

Za nocí, když jsem nemohl spát, jsem se procházel Starým Městem a připojoval se k půlnočním chodcům jako stín. Stín, jenž loví v jejich osudech.

Byl jsem zvláštní druh upíra – upír, který se nemůže nabažit svých blízkých. Musí je znovu a znovu připravovat o to nejtajnější, o to, co se zdráhají přiznávat sami sobě…

3

Na jednu dívku moje schopnost neplatila vůbec. Shodou okolností jsem se právě do ní zamiloval. Snad jsem ji miloval proto, že jsem o ní nic nevěděl – bylo to zvláštní a přitahovalo mě to k ní. Všímal jsem si, že jakmile o některém člověku hodně vím, můj vztah k němu se vykolejí. Nemohl jsem ho mít rád ani nerad – pociťoval jsem k němu jen zvláštní zklamanou shovívavost a smutnou lhostejnost.

S tou dívkou, o níž jsem nic nevěděl, jsem strávil krásný měsíc před Vánocemi. Byla urostlá, dlouhovlasá, dlouhonohá… Působilo mi radost vstupovat do pamětí lidí, které jsme míjeli na petřínských svazích, a číst v nich zklamání, závist, stesk.

Šestnáctého prosince, to datum si pamatuji přesně, jsem se s onou dívkou sešel u Mánesova pomníku na nábřeží. Byl zimní, zářící den, přicházela po mostě z Malé Strany a usmívala se na mě.

Běžel jsem jí naproti a sklonil se k ní, abych ji políbil. V tu chvíli jsem však pocítil bolest, jako bych hlavou prolomil tenkou dřevěnou stěnu. A cítil jsem, že vstupuji do paměti své dívky. Nebo vznešeněji – do její mysli. Bylo to hrůzné – to, co jsem si dosud vymlouval jako její omyly, i znepokojení jejím chováním, které jsem konejšil a přehlížel, vše nabylo přesné podoby. Políbil jsem ji. Ale měl jsem chuť otřít si rty.

Asi jsem vypadal hodně zmateně, protože na mě vytřeštila oči. „Co je?“

Otočil jsem se a odcházel. Slzy mi stouply do očí a nechtěl jsem, aby mě viděla plakat.

Rozběhla se za mnou.

„Kdes byla dneska v noci?“

„Na koleji. Víš, že se učím –“

A tehdy jsem poprvé porušil svou zásadu, že nikomu neřeknu nic z toho, co vím. Šli jsme přes most na Malostranské náměstí a Nerudovkou na Strahov a já jsem jí vyprávěl. Kde byla včera v noci, jaké pyžamo měla, vyprávěl jsem jí detaily, o kterých bych nemohl vědět, ani kdybych ji seberafinovaněji špehoval. Zrudla a plakala a snažila se vysvětlovat – neměl jsem slitování – jako bych se zbavoval bolesti tím, že ji někomu jinému působím, probral jsem měsíc naší známosti. Pak minulá léta, pak dětství. Sníh křupal pod nohama a mrazivé, lhostejné slunce chřadlo ve sněhových oblacích. Pověděl jsem jí věci, které by se styděla vyprávět, i kdyby byla sebevíc opilá, všechnu tu úzkost, špínu, tmu, jakou si v sobě nese tolik lidí.

Na Pohořelci se rozběhla k tramvaji. Já jsem v tu chvíli o ní zase nevěděl nic a viděl jen s lítostí to krásné vílí tělo, jak se vznáší nad sněžnou hladinou. A bylo mi všeho líto. Jenže pak jsem si přečetl poznámky, které jsem si za chůze črtal do zápisníčku, ukrývaného v kapse. Dobře jsem věděl, že všechno zapomínám, jakmile se svému preparátu vzdálím, a potají jsem si tedy mnohé zapisoval. Časem jsem se v tom velice vycvičil. Tyhle zápisky jsem večer obvykle přepisoval do velkých sešitů.

Zase jsem žasl při četbě těch smutných nechutností, jak se mohla v tak krásném těle a nevinné tváři usadit taková neřest, taková bezcitnost.

Šel jsem zpátky po Karlově mostě. A tenkrát jsem poprvé bezmezně trpěl svou schopností. Protože jsem tu dívku stále miloval.

4

Od šestnáctého prosince jsem mohl své vciťování používat na kohokoliv. A stále – ne už jen deset hodin denně. Kdykoliv jsem se přiblížil k tomu, koho jsem si vyhlédl, a přiložil své neviditelné ucho k tepu jeho svědomí, jako lékař přikládá stetoskop k tělu. Před Vánocemi jsem si nemohl vybírat, koho chci odposlouchat, jako jsem mohl dřív. Byl jsem zcela v zajetí své nové citlivosti – když jsem se přiblížil k libovolnému člověku, musel jsem do jeho svědomí vstoupit. Ať jsem chtěl, anebo nechtěl. Bylo pro mě utrpením jen se projít po ulici a na deseti metrech vstoupit do tuctu svědomí. Stát ve frontě a odposlouchávat sny a zkušenosti lidí, kteří mi byli zcela lhostejní. Když jsem nakupoval a prodavačka mi podávala balíček přes pult, věděl jsem v tom okamžiku, že si chce koupit nové šaty, že se jí udělalo oko na punčoše, že je na večer pozvaná k jednomu fotografovi, mimochodem mému známému, aby mu stála modelem k aktům, a že se stydí.

Bylo to nesnesitelné. Dejte mi pokoj, šeptal jsem si a prchal z přeplněné tramvaje. Já se vás neprosím o vaše kuchyně, chaty, postele – co je mi po vás? Ale stačilo přiblížit se na dva metry k novému chodci a už jsem zase trpěl jeho trápením.

Utíkal jsem do bělohorské obory a tam jsem se procházel, i v mrazech se choulil na lavičce. Jen proto, aby se ke mně nikdo nepřiblížil.

Vyhýbal jsem se lidem se psy, kteří chodili po cestičkách vyšlapaných ve sněhu. Psům jsem se vyhýbat nemusel – těm jsem životy nemohl číst, třebaže jsem si kolikrát říkal, že by byly zábavnější než životy jejich pánů. Snad psi nemají paměť. Někdy mi připadali moudřejší než lidé, kteří je doprovázeli.

Nezajímáte mě, nezajímáte, šeptal jsem si, ale blížil se nový pes se svým pánem. A já jsem se předem děsil, že zase budu zavlečen do cizího svědomí.

5

Na Vánoce jsem odjížděl domů v prázdném kupé. Byl jsem šťastný, že konečně opustím velkoměsto, které mi má schopnost – začal jsem ji nazývat nemocí – změnila v peklo.

Chce to jen čas, namlouval jsem si, přejde mě to jako horečka při zápalu plic, kašel při rýmě, vyrážka po jahodách. Musí jít jen o výjimečný fyziologický případ. Není přece možné, abych se toho nezbavil.

Proutkař, který nám hledal místo pro studnu pomocí sepnutých rukou nebo proutku, říkal, že citlivost na vodu, jakou má on, má řada lidí, kteří to nikdy nezjistí. Mám jen zvláštní schopnost odkrývat u lidí pomocí neviditelného proutku jejich srdce. Příběhy. Svědomí. Ale moje trápení musí přece odejít, jako přišlo.

Na nádraží jsem vystoupil – a hned přímo do cizích životů. Jak jsem míjel výpravčího, věděl jsem, že ho bolí zuby, že si včera na svatbě synovce propálil cigaretou sako a že neví, jak zaplatí činži, když v noci prohrál v hospodě Na Růžku celou výplatu. Míjel jsem mlčícího muže a byl bych nejradši vyl zlostí. Chci si myslet na svoje věci, dejte mi pokoj…

Doma jsem zjistil novou nepříjemnost. Četl jsem v rodičích, kteří se dosud mé odposlouchávací schopnosti vymykali, jako v ostatních lidech.

Otec se vrátil na Vánoce z montáže a matka pekla cukroví. Neměl jsem si s nimi nikdy moc co říct, ale teď, když jsem mohl procházet jejich myslemi, mi bylo ještě trapněji. Zavřel jsem se do svého pokoje a četl si. Jenže matka přecházela ze spíže do kuchyně a vcházela mi do myšlenek i přes zeď. Shledával jsem to obludným – byl jsem sám sebou, a zároveň jsem měl matčinu paměť, vztah ke světu. Vzpomínky.

A bylo to moc smutné. Tak smutné, že jsem si ani nepsal poznámky a těšil se na chvíle, kdy matka za zdí přejde k plotně a já zase její život zapomenu. Náhle jsem se zarazil. Vždyť nejsem syn svého otce! Horečně jsem si poznamenával datum a jméno muže, s nímž se matka seznámila v kavárně při otcově dávné dlouhé cestě z domova, cestě za montáží.

Po Štědrém večeru jsem předstíral, že jsem dostal z fakulty telegram, ať přijedu na lyžařský výcvik. A odjel jsem.

6

Každý má v životě několik dní, kdy cítí, že už mu těžko bude hůř. Já jsem je měl tehdy na přelomu starého a nového roku.

Koleje byly prázdné a bloumal jsem městem v blátě a stálých vánicích, které jen lehce stříbřily bláto, než vločky roztály. A kolem tolik lidí. Nevýslovně jsem svou schopností trpěl.

Co mě dřív bavilo, teď mě děsilo. Copak mě zajímala stařenka na rohu, prodávající noviny? Její zdraví? Zajímala mě milostná dobrodružství baletky, která si přede mnou kupovala chléb? Je osvěžující čas od času se něco vzrušujícího dozvědět, ale bylo úmorné být zavalován novými a novými bolestmi a rozkošemi.

Na začátku roku jsem navštívil psychiatra. Vyslechl mě vlídně. Předepsal mi prášky.

„Ale své matce byste už neměl prášky předpisovat,“ poznamenal jsem.

Dlouze se na mě zadíval.

„Jednou je morfinistka a musí jít na léčení. Chápu, že když vás vlastní matka prosí na kolenou, jako včera, nakonec jí předpis dáte. Malér z toho nakonec budete mít vy i ona.“

Díval se na mě vyděšeně.

Vyprávěl jsem mu o jeho první lásce. O rozvedené ženě, která si kvůli němu pustila plyn.

Chvěl se. A pak se – psychiatr – rozplakal.

„Zajděte si k psychiatrovi,“ řekl jsem mu a odešel.

7

V prvním semestru jsem hledal a nacházel v učení úlevu od pirátských výprav do vědomí svých bližních. Ale ve druhém semestru jsem ani studovat nemohl. Ruce se mi třásly. Špatně jsem spal.

Už dřív jsem zjistil, že jsem-li přejedený, moje schopnost je nejlepší. Teď jsem přestal jíst. Když jsem byl hladový, doléhaly ke mně vzpomínky a paměť lidí jen rozmazaně, tlumeně, neúplně. Ale když jsem nejedl, stával jsem se předrážděným. Nemohl jsem vyjít s nikým, ani se svým spolubydlícím. Zhubl jsem o deset kilo. Má nemoc, podivná úchylka, postoupila.

Četl jsem kdysi, že krysy i bakterie přivykají protilátkám, které jim lidé nastražují. A v příštích generacích jsou odolnější a odolnější. Přestával jsem jíst – ale tato protiakce časem selhávala. Moje schopnost stále sílila a po několika týdnech jsem vnikal do myslí hladový, jako jsem do nich dříve vcházel jen najedený a soustředěný.

Celé noci jsem o své schopnosti přemýšlel – snad všechno ve mně propuklo v tu tragicky směšnou chvíli, kdy jsem ležel v objetí s opičákem na naší gymnaziální chodbě. V tu chvíli bezmoci, ponížení a křivdy. Umělci, kteří procházeli lidskými osudy tak jako já – oni ve svém díle, já ve svém životě –, byli zpravidla také bezmocní, ponížení, ukřivdění.

Uvažoval jsem, zda to není jen jakýsi obranný reflex, jímž se organismus brání. Když schází přirozená obrana, nastoupí nepřirozená.

Jednoho zvlášť nesnesitelného dne jsem se rozhodl navštívit kněze. V dětství jsem chodíval do kostela. I ministrovat. A zbyla ve mně dětská důvěra k duchovním. Uvažoval jsem: Moje schopnost je nadpřirozená, a může mi tedy být odňata jen nadpřirozeně. Konečně, když mi kněz vůbec nepomůže – a musím se přiznat, že jsem s tím počítal –, může mi dát radu, jak překonat úzkost z vševědoucnosti. Protože – jak jsem si s hrůzou uvědomoval – měl jsem díl vševědoucnosti, a to byla nejnepříjemnější vlastnost mysli, jaká snad může být.

Kněz ve zpovědnici také nahlíží do lidských propastí. A musí mít nějaký recept – aby neztratil rovnováhu, aby překonal závrať, když se sklání nad bezednými srdci.

Sněžilo. Šel jsem prostředkem ulice, abych se vyhnul nebezpečí, že na chodníku potkám chodce, který mi vnutí svůj život. V tu dobu se mi vstupování do cizích osudů už stalo čímsi, co hraničilo s fyzickou bolestí. Chápal jsem, že se umělci uchylují do samoty, straní se lidí, jsou plaší. Často až nepochopitelně utíkají z veřejnosti. Člověk není vybaven k tomu, aby nesl více životů. I vlastní mu působí bolestné potíže. I jediný.

A já – než jsem přešel od Národního muzea dolů k Prašné bráně – jsem nesl za chvíli stovky osudů. Vstupovaly do mě kratičce, ale s takovou intenzitou a jasností, že jsem tím trpěl, jako bych byl při každém setkání šlehnutý bičem, znovu, znovu.

Je těžké popsat můj stav, jako je těžké popsat kouzlo: připodobnil bych svou zkušenost ke zkušenosti člověka, který vystoupí na rozhlednu a dívá se do krajiny. Může se soustředit na libovolnou část panoramatu. U mě se tyto krajiny svědomí střídaly, při chůzi na chodníku třeba dvacetkrát za minutu. A nebyly to krajiny utěšené, malebné, kýčovité…

Došel jsem do kostela a zamířil rovnou ke zpovědnici. Postávalo před ní několik lidí. Vyhládlý, hubený, zoufalý jsem se postavil daleko od nich a čekal, až na mě přijde řada. Pak mi má nuda nedala, popocházel jsem kolem nich a pozoroval to, co oni nazývali hříchy, to, co je plnilo zoufalstvím a nedávalo jim klid duše. Potěžkával jsem okamžiky, které je dusily úzkostí. Cítil jsem až ironii – ti lidé mi připadali čistí. Všechno, z čeho se přišli vyzpovídat, mně, velikému zpovědníku, připadalo čisté, bělostné ve srovnání s tím, co jsem už měsíc poznával. A přece tito lidé trpěli víc než vrazi, které jsem potkával. Ano, nikdy bych nevěřil, že jsou na svobodě vrazi a nikdo o nich nic neví. Jen já. Tak jako ty lidi před zpovědnicí jsem si představoval anděly. Pláčou kvůli tomu, že křídlem udeřili oblak. Jistě, ti lidé u zpovědnice měli také své velké černé stíny. Ale to, z čeho se přišli vyzpovídat dnes a zde, mi připadalo komické.

Počkal jsem, až poslední věřící, dívka, opustí zpovědnici, čekal jsem, až kněz vystoupil a odcházel. Přistoupil jsem k němu. Bál jsem se té chvíle. Když přišla, ulehčením jsem si oddechl.

Překvapeně na mě pohlédl.

„Dovolíte, abych vás požádal o radu?“ vykoktal jsem a zcela zmateně dodal: „Monsignore.“ Připadal jsem si jako v románu. Měl jsem před sebou člověka moudrého a zkušeného, jako bývají staří zpovědníci. Ani bych nevěděl, jaký zážitek mu předhodit z jeho vlastního života, abych ho uvedl do rozpaků, když jsem přehlížel jeho paměť, zatímco jsem se mu svěřoval. To, že byl bez duševních zmatků, mi ho příliš nepřiblížilo.

Přirovnám-li jeho svědomí ke krajině, bylo spíš podobné pustině. Po léta zřejmě vymycoval každé znepokojení, pokušení – ale s ním i to, co bylo poezií. Uprostřed jeho pouštní krajiny tryskal ovšem velký gejzír – ovšem to je už cosi, co do mého vyprávění nepatří.

Pohlédl na mě laskavě a s nedůvěrou. S laskavou nedůvěrou.

Pověděl jsem mu pár věcí – o jeho neshodách s kostelníkem, který je surový a natloukl dětem, protože si hrály při mši před kostelem s míčem a křičely. Pověděl jsem mu, co si o tom myslí, ale co nikomu neřekl. Přidal jsem pár podrobností z jeho mládí a jeden jeho noční zážitek ze semináře, z jeho strany zcela nevinný, ale na nějž nerad vzpomínal.

Při rozmluvě mě napadlo, jestli jsem se před maturitou nemohl zranit při pádu a má neobvyklá schopnost není jen následek úrazu. Pokud jsem se pamatoval, zřítil jsem se ze schůdku u kabinetu nebezpečně, ale neudeřil jsem se.

Kněz mi dal několik rad, které jsem očekával. Byly moudré – ale nepoužitelné. Jako většina moudrých rad. Prosil mě, ať to, co se dozvídám od svých kořistí, nikomu neříkám, protože bych tím mohl způsobit tolik zármutku, že si to ani neumím představit. I ďábel je vševědoucí, zašeptal. Možná proto je ďábel, dodal jsem zoufale. Na odchodu mi kněz věnoval růženec. Ve svém zoufalství jsem se opravdu v noci začal modlit, ale jak jsem očekával, nemělo to na můj stav nejmenší vliv.

V noci jsem dorazil na kolej, otevřel okno a díval se do vánice. Vločky klesaly kolem světel a padaly do tmy. Byl jsem také takovou lampou, mohl jsem ve své blízkosti ozářit i nejtajnější kout vzpomínky. Ale co bylo příšerné – byl jsem myslící lampou.

8

Přestal jsem chodit na přednášky. Procházel jsem se po Barrandově a opuštěných parcích. Seděl jsem, celý zmrzlý, na lavičkách na Kampě.

Jednou, když jsem byl tak zmrzlý, že mi mráz vadil víc než vloupávání se do cizích životů, jsem v hostinci na Kampě hledal teplo a klid.

Hostinec byl prázdný. Seděl jsem u stolu a plakal.

Pak jsem začal pít. A poprvé v životě jsem se opil. Do němoty. Od té cesty za zapomenutím jsem pil pravidelně. Přes den jsem zametal chodníky, skládal uhlí, obstarával starým lidem nákupy a večer jsem pil. Na jaře jsem na tom byl už tak zle, že jsem nemohl usnout, pokud jsem nebyl opilý.

9

Několikrát jsem se pokusil své odumírání zastavit, vzpamatovat se. Zkusil jsem své zážitky zpracovat literárně. Získal jsem bohatý archiv, v němž jsem měl zachyceno svědomí řady lidí. Pamatuji se, že jsem v něm shromáždil sto šedesát sedm zevrubně zpracovaných lidských osudů. Ale psaní se mi nedařilo. Víc jsem pil než psal. A pít mohou asi jen básníci, pro které je báseň šlehnutím inspirace. Ne prozaici, pro něž kniha znamená dlouhé měsíce kázně.

Jednou, v naprostém zoufalství a silně opilý, jsem v pokoji spálil celý archiv a rozbil okna. Kolej málem vyhořela a já jsem z ní byl vyloučen. Naštěstí bylo teplo a přespával jsem ve svém spacím pytli v pražských parcích. Věděl jsem, že jsem dostudoval. Bylo mi to jedno. Zmocnila se mě zvláštní ochablost. Napadlo mě, že v ráji je možné asi jen shovívavě se usmívat.

Kdo mnoho ví, může jen těžko žít.

Jednou mě, spícího v parku, probudil starý muž. Dal se se mnou do řeči. Pár dní jsme spolu pili. Bydlel jsem u něho – a v naprosté bezradnosti jsem se mu jednou večer v jeho sklepním bytě svěřil. Nevím, jak se to mohlo stát, ale byl jsem v té době už stále opilý – to je snad nejlepší vysvětlení mé sdílnosti.

Vyprávěl jsem starci o lidech v hostinci, vyprávěl věci, které se nikdy neobjeví a nikdy nevyjdou na povrch. Za několik dní potom, když jsem se úplně probral z omámení, spatřil jsem starce u svého lůžka. Byl výborně oblečený, na stole stála láhev koňaku.

Čekal, až se vzpamatuji. Předložil mi svůj plán. Budeme spolu procházet městem. Mám mu vyprávět o lidech, kteří nás minou, budu vyprávět o tom, o čem by oni nikdy nehovořili. O všem, co nesou na dně svědomí.

Stařec je bude vydírat. Z toho, co jsem mu pověděl za deset minut o našich známých z hostince, získal okamžitě spoustu peněz. Polovina té sumy ležela na stole, můj díl.

Do roka jsme měli být nejbohatší lidé v Praze. Vyšel jsem z jeho pokoje, peníze jsem nechal na stole. A nikdy jsem už toho šikovného starce neviděl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ďábel lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.