Carlos Ruiz Zafón

NEBESKÝ VĚZEŇ

EL PRISIONERO DEL CIELO

Copyright © Carlos Ruiz Zafón 2011 DragonStudios LLC, 2017

All rights reserved.

Translation © Athena Alchazidu, 2013, 2018, 2022

ISBN 978-80-242-7922-0

POHŘEBIŠTĚ ZAPOMENUTÝCH KNIH

Tato kniha je součástí románového cyklu, v němž se jednotlivé romány kříží v literárním prostoru nazvaném Pohřebiště zapomenutých knih. Romány, z nichž cyklus sestává, jsou vzájemně propojeny prostřednictvím postav a dějových linií, které mezi sebou klenou vyprávěcí a tematické mosty. Nicméně každý román přináší svébytný příběh, jenž je sám o sobě uzavřený a ucelený.

Jednotlivé tituly ze série Pohřebiště zapomenutých knih je možno číst v libovolném pořadí, případně i bez přímé návaznosti. Čtenář tak má možnost prozkoumat labyrint příběhů, do něhož lze vstoupit různými branami a vydat se rozličnými cestami. Tyto příběhy, jež jsou navzájem propojeny, jej pak dovedou do srdce vyprávění.

Vždy jsem věděl, že se do těchto ulic jednou vrátím, abych vyprávěl příběh muže, jenž přišel o duši i o jméno mezi stíny tehdejší Barcelony pohroužené do neklidného spánku za oněch popelavě šedivých časů plných ticha. Tyto stránky jsou psány ohněm, pod záštitou města zatracenců. Jsou to slova vpálená do paměti člověka, jenž se vrátil ze světa mrtvých. Hluboko do srdce se mu vryl slib a vědomí, jakou cenu má prokletí. Opona se zvedá, obecenstvo utichá a ještě dříve, než z provaziště sestoupí stín, jenž obývá jeho osud, na scénu vstupuje skupina bílých duchů. Přicházejí s komedií na rtech a s požehnanou nevinností toho, kdo ve víře, že třetí jednání je závěrečným, nám začíná vyprávět dickensovský vánoční příběh, aniž přitom tuší, že sotva otočí poslední stránku, inkoustový dech jej začne pomalu a neúprosně vtahovat do hlubin temnoty.

JULIÁN CARAX, Nebeský vězeň

(Éditions de la Lumie`re, Paříž, 1992)

První část

VÁNOČNÍ PŘÍBĚH

( 1 )

Barcelona, prosinec 1957

Vánoce si toho roku usmyslely, že každý den bude už od úsvitu šedivý a mrazivý. Lidé, až po uši zachumlaní do kabátů, procházeli městem zahaleným do modravě zbarveného příšeří, a v chladném vzduchu vytvářeli svým dechem rozličné obrazce. Tenkrát bylo jen málo těch, kteří se zastavili, aby si prohlédli výlohu antikvariátu Sempere a synové, a ještě méně pak těch, kteří se odvážili jít dál, aby se zeptali na ztracenou knihu, jež tu na ně celý život čekala a jejíž prodej, buďme realisté, by přispěl k vylepšení nejisté finanční situace onoho knihkupectví.

„Já si myslím, že dnešek je zlomovým dnem. Dnes se náš osud změní,“ prohlásil jsem, nesen na křídlech první ranní kávy, pln čirého optimismu v tekutém stavu.

Otec, který už od osmi sváděl zápas s účetní knihou a pomocí tužky s gumou prováděl všelijaké kejkle, zvedl od pultu oči. Sledoval zástup unikajících zákazníků, jak schází ulicí a mizí v dálce.

„Kéž by tě nebesa vyslyšela, Danieli. Protože jestli to takhle půjde dál a my pořádně nevyužijeme vánočního období, tak v lednu nebudeme mít ani na zaplacení elektřiny. S tím musíme něco udělat.“

„Fermín včera dostal nápad,“ poznamenal jsem. „Prý je to skvělé řešení, jak knihkupectví zachránit před krachem.“

„Pánbůh s námi a zlé pryč.“ Začal jsem hned doslova citovat:

„Možná, že kdybych výlohy začal upravovat jenom ve spodkách, podařilo by se nám dosáhnout toho, aby nějaká ženština chtivá literatury a toužící po silných zážitcích vešla do krámu a udělala útratu. Protože všichni ti mudrlanti, co tomu rozumí, tvrdí, že budoucnost literatury závisí na ženských. A jako že je pánbůh nade mnou, ještě se nenarodila taková, co by dokázala odolat zemitým svodům, tohoto horalského těla,“ pronesl jsem.

Zaslechl jsem, jak za mými zády otci upadla tužka na zem, a tak jsem se otočil.

„Fermín dixit,“ dodal jsem.

Myslel jsem si, že se otec nad Fermínovými nápady pousměje. Když jsem však viděl, že je i nadále pohroužený do ticha, poočku jsem jej sledoval. Sempere senior nejenže podobný výstřelek neshledal nijak vtipným, ale navíc se tvářil zadumaně, jako bych tu nabídku myslel vážně.

„No prosím, kdo by to byl řekl. Fermín nejspíš uhodil hřebíček na hlavičku,“ zamumlal.

Nevěřícně jsem se na něj podíval. Neúroda v obchodě, která nás v posledních týdnech tolik sužovala, se dost možná na zdravém úsudku mého rodiče neblaze projevila.

„Neříkej mi, že mu dovolíš, aby se nám tu po knihkupectví producíroval ve spodkách.“

„Ne, to ne. Ale jde o výlohu. Teď, když o tom tak mluvíš, jsi mě na něco přivedl… Třeba to stihneme a Vánoce ještě nejsou úplně ztracené.“

Díval jsem se za ním, když zmizel v zadní části obchodu. Po chvíli se vrátil vybaven svou oficiální zimní uniformou – pořád stejným kabátem, šálou i kloboukem, které jsem si pamatoval, že jsem na něm viděl už v dětství. Bea občas vyjádřila podezření, že si můj otec nekoupil oblečení od roku 1942 a vše nasvědčovalo tomu, že se moje žena neplete. Otec si s neurčitým úsměvem nasazoval rukavice. V jeho pohledu byl patrný onen téměř dětský záblesk, který mu v očích pohrával, jen když šlo o veliký podnik.

„Na chvilku tě tu nechám samotného,“ oznámil mi. „Jdu něco vyřídit.“

„Můžu se zeptat, kam jdeš?“ Otec na mě mrkl.

„To je překvapení. Však uvidíš.“

Šel jsem s ním ke dveřím a díval jsem se, jak pevným krokem míří k Portal de l’Àngel. Byl jen jednou z mnoha postav v šedivé záplavě chodců, kteří proplouvali další dlouhou zimou plnou stínů a popela.

( 2 )

Využil jsem toho, že jsem zůstal sám, a pustil si rádio. Chtěl jsem si dopřát potěšení z hudby, zatímco jsem podle svého přeskládával knižní kolekce na policích. Otec byl přesvědčený, že v přítomnosti zákazníků není zcela vhodné mít v knihkupectví zapnuté rádio. A pokud jsem si je pustil, když u toho byl Fermín, rázem si začal prozpěvovat rozličné písně na nejrůznější notu. Anebo, což bylo ještě horší, začal tančit stylem, který sám označoval za „smyslné karibské rytmy“. To se mu pak pokaždé podařilo za pár minut mě úplně vytočit. Měl jsem tyto praktické překážky na paměti, a tak jsem dospěl k závěru, že potěchu, kterou mi přinášejí rozhlasové vlny, musím omezit na chvíle, kdy v obchodě kromě mě a několika tisíc knih nikdo jiný není.

Radio Barcelona toho rána vysílalo tajnou nahrávku, kterou v předvánočním čase před třemi lety pořídil nějaký nadšenec v hotelu Windsor Palace na třídě Diagonal na skvělém koncertě trumpetisty Louise Armstronga a jeho orchestru. Během přestávek na reklamu hlasatel ten styl usilovně označoval jako džez a upozorňoval, že některé zvrácené synkopy, by mohly být shledány nevhodnými pro uši našich posluchačů přivyklých na národní písně, bolero a hity rodícího se popu ve stylu ye-ye, které až do této chvíle rozhlasové vlny zcela ovládaly.

Fermín říkával, že kdyby se don Isaac Albéniz narodil jako černoch, jazz by se dozajista vynalezl v Camprodónu na severu Katalánska, stejně jako sušenky v plechovce. Prohlašoval, že tahle muzika společně se špičatými podprsenkami, jaké nosívala Kim Novak v některých filmech, na něž jsme v rámci dopoledního promítání chodívali do kina Fémina, je jedním z mála úspěchů, kterých se lidstvu podařilo dosáhnout v čase, jenž až dosud z 20. století uběhl. Já jsem mu nemínil jeho názor nijak vyvracet. Zbytek dopoledne mi plynul pod magickým vlivem oné hudby, s níž se mísila vůně knih. Vychutnával jsem si poklidnou atmosféru i uspokojení, jež přináší jednoduchá, svědomitě prováděná práce.

Fermín si na celé dopoledne vzal volno, aby, jak říkal, mohl dokončit přípravy na svatební obřad s Bernardou, chystaný na začátek února. Když se o tom před necelými čtrnácti dny zmínil poprvé, všichni jsme mu říkali, že se moc unáhluje a že spěch nikam nevede. Můj otec se jej snažil přesvědčit, aby svatbu odložil alespoň o dva tři měsíce, a argumentoval tím, že veselka má být v létě, když je pěkné počasí. Fermín ale trval na původním datu s tím, že on, plémě odchované v drsném kraji extremadurských kopců se suchým podnebím, se vždy notně potí, když na středozemním pobřeží nastává léto, jež je podle jeho soudu zpola tropické. Proto v tom nespatřoval žádnou výhodu, kvůli níž by měl svatbu slavit s propocenými fleky v podpaží, velkými jako posvícenské koláče.

Říkal jsem si, že se jistě děje něco divného. Vždyť Fermín Romero de Torres byl živoucím symbolem občanského vzdoru vůči svaté matce církvi, bankovnímu sektoru a mravnosti v tehdejším Španělsku padesátých let, kdy významnou úlohu ve společnosti sehrávaly mše a filmové týdeníky promítané v kině. A právě on nyní dával najevo takovou naléhavou potřebu dostavit se na faru. Ve svém předmanželském zápalu zašel tak daleko, že se dokonce spřátelil s donem Jacobem, novým farářem z kostela svaté Anny, kterého nakazil svým nezměrným nadšením pro domino. S tímto knězem, původem z Burgosu, s poněkud uvolněnými zásadami a chováním boxera v důchodu, se Fermín každou neděli po mši utkával v historicky důležitých partiích v baru Admirál. Kněz se vždy s chutí smál, když se ho můj přítel mezi doušky montserratského vína ptal, zda ví jistě, že jeptišky mají stehna, a pokud ano, pak zda jsou tak kyprá a k nakousnutí, jak už od puberty tuší.

„Vy si nakonec vykoledujete, že budete vyobcován z církve,“ napomínal jej můj otec. „Na jeptišky se člověk nemá dívat a nesmí na ně ani sahat.“

„Ale vždyť velebný pán je skoro ještě rozpustilejší než já,“ namítal Fermín. „Nebýt toho jeho hábitu…“

Zrovna jsem si vybavoval tuhle debatu a přitom jsem si pobrukoval melodie vyluzované trumpetou mistra Armstronga, když vtom jsem zaslechl lehounké zacinkání zvonečku nad vchodem do knihkupectví. Zvedl jsem hlavu v očekávání, že spatřím otce, vracejícího se z té své tajné mise, případně Fermína připraveného nastoupit odpolední směnu.

„Dobrý den,“ dolehl ke mně ode dveří hluboký, chraplavý hlas.

( 3 )

Postava v protisvětle, které dovnitř pronikalo z ulice, připomínala kmen větrem ošlehaného stromu. Příchozí měl na sobě tmavý oblek staromódního střihu a opíral se o hůl. Jeho figura působila děsivě. Když vykročil, nápadně kulhal. Světlo vydávané lampičkou, jež spočívala na pultě, ozářilo tvář zbrázděnou časem. Neznámý si mě několik okamžiků prohlížel a beze spěchu mě odhadoval. V jeho pohledu bylo cosi z dravého ptáka, trpělivého a uvážlivého.

„Vy jste pan Sempere?“

„Jsem Daniel. Pan Sempere je můj otec, ale teď tady není. Přejete si?“

Příchozí ponechal mou otázku bez odpovědi. Začal se po obchodě procházet, přičemž prozkoumával každičký centimetr se zájmem hraničícím s chtivou zvědavostí. Kulhal a pohyboval se ztěžka, až jeho chůze působila dojmem, že ten člověk pod šaty skrývá vážná zranění.

„Památka na válku,“ prohodil neznámý, jako by mi četl myšlenky.

Sledoval jsem jej pohledem, jak provádí důkladnou inspekci knihkupectví, a odhadoval jsem, kde asi zakotví. Přesně jak jsem předpokládal, zastavil se před prosklenou skříňkou z ebenového dřeva, což byla v jistém smyslu relikvie z dob založení antikvariátu, k němuž došlo někdy v roce 1888. Prapradědeček Sempere, jenž jistý čas pobýval v karibské oblasti, se tenkrát coby mladík čerstvě vrátil ze své dobrodružné výpravy. Po návratu si půjčil peníze na koupi starého obchodu s rukavicemi, který nechal předělat na knihkupectví. Ta vitrína představovala čestné místo, kde jsme přechovávali nejcennější výtisky.

Muž se ke skříňce přiblížil tak těsně, že na skle dechem vytvářel všelijaké obrazce. Vyňal brýle, nasadil si je a začal zkoumat obsah skříňky. Svým počínáním mi připomínal lasičku, když v kurníku vyčenichá čerstvou snůšku vajec.

„Pěknej kousek,“ zamumlal. „Určitě taky podle toho stojí.“

„Je to rodinná památka. V podstatě má jen emocionální hodnotu,“ odvětil jsem. Poněkud mě znepokojoval způsob, s jakým tento podivný zákazník hodnotil a odhadoval cenu úplně všeho, až se zdálo, že pohledem oceňuje i vzduch, který dýcháme.

Po chvíli brýle schoval a zvolna pronesl.

„Slyšel jsem, že u vás pracuje jeden důvtipnej chlapík.“

Jelikož jsem hned neodpověděl, otočil se a věnoval mi jeden z těch pohledů, při kterých člověk, na něhož je upřen, okamžitě zestárne.

„Jak vidíte, jsem tu sám. Ale kdybyste mi řekl, jaký titul si přejete, velice rád vám jej vyhledám.“

Neznámý vyloudil na tváři úsměšek, který mohl znamenat všechno možné, jen ne výraz přátelství, a přikývl.

„Koukám, že tady v tý vitríně máte Hraběte Monte Crista.“

Nebyl prvním zákazníkem, kdo si knihy všiml. A tak jsem na něj vyrukoval s oficiálním proslovem, který jsme měli pro tyto příležitosti připravený.

„Máte velmi dobrý postřeh, pane. Jedná se o nádherné vydání, je číslované a opatřené ilustracemi Arthura Rackhama. Výtisk pochází z knihovny význačného madridského sběratele. Jde o raritu podchycenou v katalozích.“

Neznámý naslouchal bez zájmu. Veškerou pozornost zaměřil na zkoumání bytelnosti polic z ebenového dřeva a dával přitom jasně najevo, že ho moje slova nudí.

„Mně připadaj všecky knížky stejný, ale líbí se mi modrá barva na deskách tady týhletý,“ odvětil pohrdavě. „Vezmu si ji.“

Za jiných okolností bych poskočil radostí, že můžu udat snad nejdražší titul, který jsme v obchodě měli, avšak pomyšlení, že vzácné vydání skončí v rukou této osoby, se mi poněkud příčilo. Něco mi říkalo, že pokud kniha opustí prostor knihkupectví, v životě už z ní nikdo nepřečte ani první odstavec.

„To je velmi drahé vydání. Můžu vám ukázat stejné dílo v jiných vydáních ve výborném stavu a za přijatelnější cenu.“

Lidé malého ducha se vždy snaží ostatní shazovat. Neznámý muž, jehož duch, jak jsem matně tušil, by se svou velikostí snadno vešel na špičku špendlíku, na mě upřel nejopovržlivější pohled, jakého byl schopen.

„A také jsou s modrými deskami,“ dodal jsem. Muž si mé nevybíravé ironie nevšímal.

„Ne, děkuju. Já chci tuhle. Na ceně mi nezáleží.“

Přikývl jsem a se zatnutými zuby jsem zamířil k vitrínce. Vzal jsem klíček a odemknul prosklená dvířka. V zádech jsem cítil pohled, který do mě neznámý zabodl.

„Všecko dobrý je vždycky pod zámkem,“ poznamenal polohlasem.

S povzdechem jsem knihu vzal.

„Vy jste sběratel?“

„Dalo by se to tak nazvat. I když zrovna knížky nesbírám.“ Obrátil jsem se k němu s románem v ruce.

„A co tedy sbíráte?“

Neznámý mé otázce opět nevěnoval pozornost a natáhl ruku, aby si ode mě knihu vzal. Musel jsem se přemáhat, abych neodolal pokušení vrátit ji zpět na místo a skříňku zamknout. Otec by mi neodpustil, kdybych v těchto těžkých časech takovou příležitost k prodeji promarnil.

„Dělá to třicet pět peset,“ oznámil jsem, než jsem mu román podal s nadějí, že ho ta částka přiměje změnit názor.

Bez mrknutí oka přikývl a vytáhl stopesetovou bankovku z kapsy obleku, který jistě nestál ani čtvrtinu. Napadlo mě, jestli ta stovka není padělaná.

„Obávám se, pane, že vám nemůžu na tak velkou bankovku vrátit.“

Za jiných okolností bych se nabídl, aby okamžik počkal, zatímco bych běžel do nejbližší banky stovku rozměnit a současně se přesvědčit o její pravosti, ale nechtěl jsem muže nechat v knihkupectví samotného.

„Nebojte se. Je pravá. Víte, jak se můžete přesvědčit?“ Neznámý zvedl bankovku proti světlu.

„Všimněte si tohodle vodoznaku. A těchhle čar. Povrchu…“

„Vy se vyznáte v padělcích?“

„Na tomhle světě je všecko samá faleš, mladej muži. Všecko až na peníze.“

Vložil mi bankovku do dlaně, sevřel ji v pěst a poplácal mě po hřbetu ruky.

„Peníze nazpět mi tu nechte uložený do příští návštěvy,“ pronesl.

„To je ale hodně, pane. Šedesát pět peset…“

„Jen pár šupů.“

„Každopádně vám vystavím příjmový doklad.“

„Věřím vám.“

Neznámý si knihu lhostejně prohlédl.

„Je to dárek. Chtěl bych, abyste to osobně doručili.“ Na okamžik jsem zaváhal.

„My sice nemáme doručovatelskou službu, ale v tomto případě rádi knihu zdarma osobně doručíme. Smím se zeptat, zda je to v rámci Barcelony nebo…?“

„Je to přímo tady,“ odvětil muž.

Jeho chladný pohled jako by prozrazoval vztek a zášť, jež se v něm dlouhá léta hromadily.

„Přejete si do knihy vepsat nějaké věnování nebo poznámku, než ji zabalím?“

Neznámý s námahou knihu rozevřel na titulní straně. V tu chvíli jsem si všiml, že místo levé ruky má protézu z barveného porcelánu. Vytáhl si z kapsy pero, vepsal do knihy pár slov a vrátil mi ji. Pak se otočil a zamířil k východu. Díval jsem se za ním, jak se kulhavě blíží ke dveřím.

„Byl byste tak laskav a uvedl jméno a adresu osoby, které si přejete nechat knížku doručit?“ zeptal jsem se.

„Všechno je tam uvedený,“ řekl, aniž se ohlédl.

Otevřel jsem knihu a nalistoval stránku s vlastnoručně vepsaným věnováním od neznámého.

Pro Fermína Romera de Torres, který, se vrátil z říše mrtvých a má v ruce klíč k budoucnosti.

13

Vtom jsem zaslechl zvonek nade dveřmi. Když jsem vzhlédl, byl neznámý pryč.

Rychle jsem zamířil k východu a vyklonil jsem se do ulice. Muž se kulhavě vzdaloval, nakonec se vmísil mezi postavy procházející modravým závojem mlhy, jež dopadala na ulici Santa Ana. Chtěl jsem na něj zavolat, ale kousl jsem se do rtu. Ze všeho nejsnazší by bylo nechat ho jít. Podlehl jsem však svému instinktu, stejně jako příslovečnému nedostatku opatrnosti a smyslu pro praktičnost.

( 4 )

Pověsil jsem na dveře cedulku Zavřeno a zamkl jsem, odhodlán sledovat neznámého muže v davu. Věděl jsem, že mi otec vynadá, až se vrátí a zjistí, že sotva mě jednou nechal samotného, hned jsem z obchodu odešel. Navíc v tak mimořádně nepříznivé době, co se týče prodeje. Ale říkal jsem si, že nějaká výmluva mě cestou jistě napadne. Rozhodl jsem se raději čelit mírnému rozhořčení svého otce, než abych překousl neklid, který ve mně ta pochmurná postava zanechala. Stejně tak jsem potřeboval vědět, jaké povahy jsou vazby, které dotyčného pojí s Fermínem.

Je-li člověk povoláním knihkupec, má jen málo příležitostí naučit se preciznímu umění jak v terénu sledovat podezřelého, aniž je sám prozrazen. Většinu takovýchto příležitostí mu totiž přinášejí jen detektivní příběhy a romány za pesetu, které má ve svých regálech. Pokud ovšem valnou část jeho zákazníků netvoří dlužníci. Kutna mnicha nedělá, zato však zločin, nebo tušení, že byl spáchán, dělají detektiva, obzvláště amatérského. Zatímco jsem sledoval neznámého muže, který mířil k Las Ramblas, připomínal jsem si základní zásady. Tak předně jsem mezi námi zachovával odstup dobrých padesáti metrů, abych byl nenápadný. Skrýval jsem se za osobami s mohutnější postavou, přitom jsem si neustále vyhlížel úkryt v nějakém průchodu anebo obchodě, kam bych se mohl rychle uchýlit v případě, že by se předmět mého sledování zastavil a náhle se otočil. Sotva neznámý dorazil k Las Ramblas, přešel na chodník vedoucí prostředkem bulváru, a zamířil k přístavu. Ulice byla protkána vánočními dekoracemi. Nejeden obchod měl výlohu vyzdobenou světýlky, hvězdami a andílky ohlašujícími dobré časy. A že to říkali v rozhlase, pak to jistě musela být pravda.

Vánoce si tenkrát uchovávaly jisté kouzlo a tajemství. Rozptýlené zimní světlo, pohled a touha lidí, kteří žili obklopeni stíny a tichem, to vše dekoracím dodávalo lehounkou vůni opravdovosti, které mohly uvěřit přinejmenším děti a také ti, kteří se naučili zapomínat.

Snad proto mi s mnohem větší zřetelností připadlo, že v této chimérické atmosféře není jiné osoby, která by byla méně vánočně naladěná a která by do daného prostředí méně zapadala, než právě dotyčný, na něhož jsem se při svém pátrání zaměřil. Šel pomalu, kulhavě, často se zastavoval u stánků s ptactvem nebo s květinami a obdivoval andulky či růže, jako by je viděl poprvé v životě. Několikrát zamířil k novinovým stánkům lemujícím Las Ramblas, zastavil se, prohlížel si titulní stránky novin a časopisů a otáčel stojany s pohlednicemi. Člověk by řekl, že tu nikdy nebyl a že se chová jako malé dítě nebo turista, který se po Las Ramblas prochází poprvé. Z dětí i turistů však obvykle vyzařuje jakási prchavá nevinnost vlastní tomu, kdo netuší, kudy kráčí, zatímco onen člověk by kolem sebe vůni nevinnosti nešířil ani s požehnáním samotného Jezulátka, před jehož soškou zrovna procházel, když míjel kostel Matky Boží.

Vtom se muž u ústí ulice Puertaferrisa zastavil u stánku s ptactvem, zjevně zaujat papouškem kakadu se světle růžově zbarveným peřím, který se na něj úkosem díval z klece. Neznámý přistoupil ke kleci, stejně jako se předtím v knihkupectví postavil k prosklené skříňce, a začal papouškovi něco povídat. Kakadu, ukázkový exemplář s velkou hlavou a nádherným peřím, vyhlížel jako kapoun. Zdárně odolával páchnoucímu dechu neznámého muže a zcela soustředěný se s očividným zájmem zaměřil na slova, která mu dotyčný předříkával.

Aby nebylo žádných pochyb, zjevně rozrušený kakadu se vztyčeným chocholem z růžových per opakovaně pokyvoval hlavou. Muž spokojen s touto výměnou názorů se zástupcem ptačí říše po několika minutách pokračoval v chůzi. Neuplynulo ani třicet vteřin, když jsem procházel kolem téhož stánku s ptactvem a všiml jsem si jistého rozruchu. Nervózní prodavač se zrovna spěšně chystal přikrýt látkovým návlekem klec s papouškem, který naprosto zřetelně opakoval rýmovánku – Franco, ty jsi kozlík, nestojí ti pindík. Neměl jsem nejmenší pochybnosti o tom, kde se kakadu veršovánku právě naučil. Neznámý muž tedy alespoň projevoval smysl pro humor a mimořádně nebezpečné přesvědčení, což tehdy bylo vidět stejně zřídka jako sukně nad kolena.

Tato příhoda poněkud rozptýlila mou pozornost. Už jsem si myslel, že jsem muže ztratil z dohledu, když vtom jsem zahlédl, jak se jeho postava rýsuje proti výkladní skříni klenotnictví Bagués. Šel jsem nenápadně dál až k jednomu z písařských stánků, rozmístěných kolem vchodu místokrálovnina paláce, a pečlivě jsem si muže prohlížel. Oči se mu leskly jako rubíny. Podívaná na zlato a drahokamy za neprůstřelným sklem v něm očividně vzbuzovala takovou žádostivost, že by to lépe nesvedl ani zástup srocených sboristek z kabaretu La Criolla v dobách své největší slávy.

„Milostný dopis nebo úřední list, mladý muži? Žádost určená adresátovi dle vašeho výběru, případně běžná zpráva pro příbuzné na venkově typu vede se nám dobře, se srdečným pozdravem atakdále?“

Ze stánku, který jsem si zvolil za úkryt, se vyklonil písař jako kněz ze zpovědnice a zadíval se na mě s toužebným pohledem, jímž jasně vyjadřoval přání nabídnout mi své služby. Na cedulce připevněné u pultu stálo:

Oswaldo Darío de Mortenssen

Literát a myslitel

Sepisování milostných dopisů, žádostí,
závětí, básní, oslavných proslovů, blahopřání,
petic, úmrtních oznámení, ód, studentských prací, suplik,
úředních listin a dalších typů textů
za využití všech stylů a veršových forem.
Věta za deset centimů (příplatek za verše).
Sleva pro vdovy, postižené a nezletilé.

„Tak co, mladý muži? Co byste řekl na milostné psaní, takové, po němž dívkám příhodného věku zvlhne kombiné touhou? Že jste to vy, dám vám slevu.“

Ukázal jsem snubní prsten. Písař Oswaldo neohroženě pokrčil rameny.

„Žijeme v moderní době,“ namítl. „Kdybyste jen věděl, kolik sem chodí ženatých a vdaných…“

Znovu jsem si přečetl cedulku. Měl jsem pocit, že jsem se s tím jménem už setkal, ale nedokázal jsem si je zařadit.

„Vaše jméno je mi povědomé…“

„Zažil jsem lepší časy. Snad z té doby.“

„Je to vaše pravé jméno?“

„Nom de plumme. Umělec musí mít jméno na úrovni své tvorby. V mém rodném listě stojí Jenaro Rebollo, ovšem kdo někomu s takovým jménem svěří sepisování milostných psaníček… Tak co říkáte na dnešní nabídku? Napíšeme dopis plný vášně a touhy?“

„Někdy příště.“

Písař rezignovaně přikývl. Sledoval můj pohled a zvědavě nakrčil obočí.

„Pozorujete toho kulhavce, že jo?“ poznamenal jen tak mimochodem.

„Vy ho znáte?“ opáčil jsem.

„Už týden tudy denně prochází. Vždycky si stoupne před výlohu klenotnictví a dívá se úplně jako zpitomělý, až se zdá, že tam místo prstýnků a náhrdelníků vystavuje zadnici sama La Bella Dorita,“ dodal písař na vysvětlenou.

„Vy jste s ním mluvil?“

„Onehdy mu jeden kolega přepsal dopis. No, on totiž nemá prsty…“

„Který to byl?“ zeptal jsem se.

Písař se na mě váhavě podíval, měl strach, že by mohl přijít o zákazníka, když mi odpoví.

„Luisito. Ten odnaproti, hned vedle Beethovenova domu. Vypadá jak seminarista.“

Nabídl jsem mu pár mincí na znamení vděku, nechtěl však peníze přijmout.

„Já si na živobytí vydělávám perem, ne zobákem. Takových nás je na tomhle plácku víc než dost. Až někdy budete potřebovat poradit s gramatikou, stavte se.“

Podal mi vizitku, na níž stálo totéž co na ceduli.

„Od pondělka do soboty, od osmi do osmi,“ upřesnil. „Oswaldo, voják slova, připraven sloužit vám i vaší epistolární kauze.“ Poděkoval jsem mu za pomoc a navštívenku jsem si schoval.

„Ten ptáček vám ulítne,“ upozornil mě ještě.

Sotva jsem se otočil, spatřil jsem neznámého, který se ubíral dál svou cestou. Pospíšil jsem si za ním a sledoval jej bez přestání po Las Ramblas až ke vchodu do tržnice Boquería. Muž se zastavil. Pozoroval výjev, jaký skýtal pohled na stánky i na lidi, kteří mířili dovnitř nebo ven, aby nakládali či vykládali rozličné potraviny. Pak jsem viděl, jak se belhá k baru U Pinocchia, kde se vyhoupl na stoličku, sice s těžkostmi, zato radostně. Během následující půlhodiny se snažil spořádat všechny pochoutky, které mu snášel Juanito, nejmladší číšník v podniku. Nabyl jsem nicméně dojmu, že zdraví nedovolovalo muži příliš si dopřávat, a tak jedl spíš očima. Když si objednával tapas a nejrůznější chuťovky, které sotva okusil, měl jsem dojem, že vzpomíná na dávno minulou dobu, kdy toho dokázal spořádat mnohem víc. Jazyk už jednotlivé chutě nerozlišoval, spíše si je pouze vybavoval. Muž se nakonec své gastronomické abstinenci podrobil a vzdal se náramné potěchy z pohledu na jiné, kterak si pochutnávají a olizují se. Po zaplacení útraty pokračoval ve své cestě až ke Carrer de l’Hospital, ulici, kde díky neopakovatelné nahodilosti barcelonského půdorysu stál v těsném sousedství jednoho z nejvýznamnějších operních domů staré Evropy jeden z nejsešlejších a nejzkaženějších nevěstinců z celé severní polokoule.

( 5 )

Nastal právě čas, kdy se členové posádek obchodních lodí i vojenských plavidel zakotvených v přístavu vydávali vzhůru po Las Ramblas, aby ukojili chutě nejrůznějšího druhu. A s výskytem poptávky se dostavila i nabídka, která se v podobě zástupu prodejných žen vyrojila na rohu ulice. Vzhled dam prozrazoval, že na svém osobním taxametru mají už najeto spoustu kilometrů a že jsou ochotny zákazníkům nabídnout velmi přijatelnou cenu. Křečové žíly a namodralé skvrny na lýtkách pod vypasovanými sukněmi ve mně vzbuzovaly úzkost. Už pouhý pohled na ně bolel. Ženy, v jejichž tvářích se zračila sešlost, celkově budily dojem, že se vydaly na poslední štaci, než se nadobro stáhnou do ústraní. Působily všemožně, jenom ne chlípně. Pomyslel jsem si, že námořník, který by se na takovou návnadu chytil, by za sebou musel mít spoustu měsíců na širém moři. K mému překvapení se však neznámý muž zastavil. S několika z těch opotřebovaných dam hned začal koketovat, jako by šlo o krasavice z exkluzivního kabaretu. Nic přitom nedbal, že už za sebou mají svá léta, která na ně těžce doléhala.

„Hele, brouku, jedním vrzem ti uberu dvacet let,“ slyšel jsem říkat jednu z nich, která by klidně mohla být babičkou písaře Oswalda.

Jedním vrzem ho akorát tak zabiješ, pomyslel jsem si. Neznámý muž obezřetným gestem nabídku odmítl.

„Někdy jindy, zlato,“ odvětil a zamířil hlouběji do čtvrti Raval.

Sledoval jsem ho dalších sto metrů, dokud se nezastavil před úzkým, temným vchodem téměř naproti hospodě Evropa. Zahlédl jsem, jak mizí uvnitř. Pak jsem chvilku počkal a šel za ním. Sotva jsem překročil práh, objevilo se přede mnou temné schodiště, jež se ztrácelo v útrobách budovy, která jako by se nakláněla na stranu. Přičetl-li se k tomu pach vlhkosti a potíže s kanalizací, vypadalo to, že se stavba co nevidět propadne do ravalského podzemí. Ve vstupní části domu se nacházela jakási budka a v ní muž poněkud umaštěného vzhledu, v nátělníku a s párátkem v puse. Tranzistor měl vyladěný na stanici věnovanou býčím zápasům. Muž na mě vrhl zpola tázavý, zpola nepřátelský pohled.

„Jste sám?“ zeptal se s náznakem zvědavosti.

Člověk nemusel být příliš bystrý, aby mu došlo, že jsem se ocitl před branami podniku, jenž pronajímá pokoje na hodinu. Má přítomnost na onom místě byla provázena jedinou zvláštní okolností, a sice že jsem nepřicházel v doprovodu některé z těch laciných Venuší, hlídkujících na rohu ulice.

„Jestli chcete, pošlu za váma holku,“ nabídl se, když chystal hromádku s ručníkem, mýdlem a ještě něčím, o čemž jsem matně vytušil, že jde asi o prezervativ nebo jiný typ ochrany in extremis.

„Vlastně jsem se chtěl jen na něco zeptat,“ začal jsem. Vrátný obrátil oči v sloup.

„Dělá to dvacet peset za půl hodiny, klisničku si převedete sám.“

„To je lákavé. Snad jindy. Chtěl jsem se jen zeptat, jestli sem před pár minutami nevešel jeden pán. Starší. V nepříliš dobré formě. Sám. Bez klisničky.“

Vrátný svraštil obočí. Všiml jsem si, že mě vmžiku pohledem degradoval ze zákazníka na dotěrnou mouchu.

„Já jsem nikoho neviděl. Tak už jděte, než zavolám Toneta.“

Řekl jsem si, že Tonet asi nebude nijak roztomilá osoba. Položil jsem tedy na pult mince, které mi ještě zbývaly, a smířlivě jsem se na vrátného usmál. Peníze zmizely, jako by to byl hmyz a ruce vrátného s umělohmotným náprstkem jazyk chameleóna. Okamžitě a střelhbitě.

„Co chceš vědět?“

„Bydlí tu ten pán, o kterém jsem se zmínil?“

„Před týdnem si tu pronajal pokoj.“

„Víte, jak se jmenuje?“

„Zaplatil předem na měsíc, tak jsem se neptal.“

„Víte, odkud je a co dělá…?“

„My nejsme žádná poradna pro partnerský vztahy. Lidí, co si sem chodí zasouložit, se na nic neptáme. Navíc on ani není ten případ. Tak co.“

Znovu jsem vše zvážil.

„Vím jen to, že občas jde na chvilku ven a pak se zase hnedka vrátí. Někdy si na pokoj nechá donýst láhev vína, chleba a trochu medu. Platí dobře a nemá žádný řeči.“

„Určitě si nevzpomenete na jméno?“ Zavrtěl hlavou.

„Dobře. Děkuju a promiňte, že jsem obtěžoval.“ Chystal jsem se odejít, když vtom na mě vrátný zavolal.

„Romero,“ řekl jen.

„Prosím?“

„Myslím, že říkal, že se jmenuje Romero nebo tak nějak…“

„Romero de Torres?“

„Tak.“

„Fermín Romero de Torres?“ opakoval jsem nevěřícně.

„Přesně tak. Nejmenoval se tak před válkou jeden toreador?“ zeptal se vrátný. „Říkal jsem si, že mi to je nějak povědomý…“

( 6 )

Vydal jsem se stejnou cestou zpátky ještě zmatenější, než když jsem z knihkupectví odcházel. Jakmile jsem procházel kolem místokrálovnina paláce, písař Oswaldo mi zamával na pozdrav.

„Vyšlo to?“ zeptal se. Sklesle jsem zavrtěl hlavou.

„Zkuste to u Luisita, možná si na něco vzpomene.“

Přikývl jsem a zamířil do stánku k Luisitovi, který si zrovna čistil sadu per. Sotva mě zpozoroval, usmál se a vyzval mě, abych se posadil.

„Co to bude? Láska nebo práce?“

„Posílá mě váš kolega Oswaldo.“

„Je to mistr nás všech, co tu jsme,“ prohlásil Luisito, kterému nebylo ani pětadvacet. „Velký literát, ale svět ho nedocenil. Podívejte se, jak dopadl. Dělá na ulici, pracuje s jazykem a nabízí své služby negramotným lidem.“

„Oswaldo mi říkal, že jste tu měl nedávno staršího pána, kulhal a byl celkově dost sešlý, jednu ruku neměl, na druhé mu chyběly prsty…“

„Vzpomínám si na něj. Na jednoruké si vždycky pamatuju. Kvůli Cervantesovi, víte?“

„Jistě. A mohl byste mi říct, co ho k vám přivedlo?“ Luisito se na židli nervózně zavrtěl, znepokojen směrem, kterým se náš rozhovor stočil.

„Víte, tady je to skoro jako u zpovědi. Profesionální přístup k důvěrným informacím je nade vše.“

„To chápu. Jde však o velmi závažnou záležitost.“

„Jak závažnou?“

„Dost na to, aby ohrozila osoby, které jsou mi blízké.“

„Ano, ale…“

Luisito natáhl krk a vyhledal pohled mistra Oswalda na druhé straně prostranství. Všiml jsem si, že Oswaldo přikyvuje a Luisito se uklidnil.

„Ten pán přinesl dopis, který už měl napsaný a přál si ho přepsat načisto, pěkným písmem, protože tou svou rukou…“

„A v tom dopise stálo…“

„Moc si nevzpomínám, jen si vezměte, že se tu denně sepisuje spousta dopisů…“

„Snažte se, Luisito. Kvůli Cervantesovi.“

„Já si myslím, tedy pokud si to nepletu s dopisem jiného zákazníka, že šlo o významnou peněžní částku, kterou ten jednoruký pán měl obdržet nebo získat, či tak něco. A ještě cosi s nějakým klíčem.“

„Takže klíč.“

„Ano. Neupřesnil jaký, jestli jde o heslo, houslový klíč nebo ke dveřím.“

Luisito se na mě usmál, očividně potěšen, že rozhovor mohl zpestřit a přispět svou troškou důmyslu a vtipu.

„Vybavujete si ještě něco?“ Zamyšleně si olízl rty.

„Říkal, že mu připadá, že se město hodně změnilo.“

„V jakém smyslu, že se změnilo?“

„Nevím. Prostě se prý změnilo. Na ulici už nejsou mrtví.“

„Mrtví na ulici? To říkal?“

„Jestli mě paměť neklame…“

( 7 )

Poděkoval jsem Luisitovi za informace a rychle jsem se vydal do knihkupectví. Doufal jsem, že s trochou štěstí se vrátím dřív než otec ze své pochůzky, takže moje nepřítomnost nevyjde najevo. Cedule Zavřeno stále visela na dveřích, a tak jsem ji sundal, jen co jsem otevřel. Stoupl jsem si za pult s přesvědčením, že za těch pětačtyřicet minut, co jsem byl pryč, se tu neukázal ani jeden zákazník.

Jelikož jsem neměl nic na práci, začal jsem přemýšlet, jak naložím s výtiskem Hraběte Monte Crista a jak tuto věc předložím Fermínovi, až přijde do knihkupectví. Nechtěl jsem ho děsit víc, než bylo třeba, ale návštěva neznámého muže mě velmi znepokojila, stejně jako můj neplodný pokus zjistit, co má za lubem. Za jiných okolností bych Fermínovi hned všechno vylíčil, tentokrát jsem si však řekl, že musím být mnohem obezřetnější. Fermín si zrovna procházel obdobím, kdy byl velmi skleslý a měl náladu pod psa. Já jsem se sice už dlouho snažil trochu jej povzbudit, ale žádný z mých chabých pokusů se nesetkal s úspěchem. Nic nepomáhalo, úsměv na Fermínově tváři se nedařilo vyloudit.

„Fermíne, neoprašujte tolik ty knihy. Povídá se, že v módě už nebude červená knihovna, ale černý román,“ vyzval jsem jej s narážkou na barvu, kterou recenzenti začali označovat kriminální příběhy, jež se k nám tenkrát dostávaly, i když po kapkách a v poněkud suchopárných překladech.

Fermín dalek toho, aby na tento ubohý vtípek odpověděl milosrdným úsměvem, se ihned chopil příležitosti a začal rozvíjet jednu z verzí svých řečí na obhajobu všeobecného společenského stavu poznamenaného znechucením a skleslostí.

„V budoucnu budou všechny romány černé, protože jestli v druhé půlce tohoto řeznického století bude převládat nějaký pach, tak to bude pach falše a zločinu, a to je jenom eufemismus,“ prohlásil.

Už je to tady, pomyslel jsem si. Apokalypsa podle svatého Fermína Romera de Torres.

„Snad to nebude tak zlé, Fermíne. Měl byste víc chodit na slunce. V novinách tuhle psali, že vitamín D zvyšuje víru v bližního.“

„Taky tam psali, že jakási brožurka s básničkami Frankova kmotřence se na zahraniční literární scéně stala světovou senzací, a přesto se prodává nejdál tak leda v knihkupectví v Móstoles,“ opáčil.

Odevzdal-li se Fermín takovémuto organickému pesimismu, pak bylo nejlepší nepředhazovat mu žádné návnady.

„Víte, Danieli, někdy mám dojem, že se Darwin spletl a že člověk pochází z prasete, protože na osm z deseti hominidů, připadá jedna svině, co se třese, že to na ni praskne,“ namítl.

„Fermíne, víc se mi líbí, když dáváte najevo humanističtější a pozitivnější pohled na věci. Jako třeba tuhle, když jste říkal, že v jádru nikdo není špatný, ale každý má jenom strach.“

„Tak to mi určitě poklesla hladina cukru v krvi. Taková konina.“

Šprýmař Fermín, na něhož jsem rád vzpomínal, se tehdy stáhl do ústraní. Jeho místo zaujal člověk ošlehaný nelítostným větrem a sužovaný starostmi, které nechtěl sdílet. Někdy, když si myslel, že jej nikdo nevidí, zalezl do kouta, kde pak seděl schoulený. Zdálo se, že útroby mu rozežírá úzkost. Dost pohubl, jeho vzhled začal být znepokojivý, jelikož i beztak byl samá chrupavka. Několikrát jsem se o tom zmínil, on však popíral, že by měl nějaké problémy. Vždycky si našel výmluvu a nakonec se ze všeho vykroutil.

„Nic to není, Danieli. Je to tím, že od té doby, co sleduju ligu, tak vždycky když Barça prohraje, klesne mi tlak. Stačí kousek manchského sýra a jsem zase jako býk.“

„Určitě? Vždyť vy jste v životě nebyl na fotbale.“

„To si jen myslíte. S Kubalou jsme prakticky vyrůstali spolu.“

„Mně připadá, že je z vás učiněná troska. Buď jste nemocný, nebo o sebe vůbec nedbáte.“

Místo odpovědi mi ukázal bicepsy připomínající mandle v cukrové polevě a usmíval se přitom jako podomní prodavač zubní pasty.

„Jenom si sáhněte, sáhněte si. Kalená ocel, jako Cidův meč.“

Skutečnost, že Fermín není ve formě, otec přičítal nervozitě v souvislosti se svatbou a vším, co se s ní pojilo. A to včetně takových nezbytností, mezi něž patřila i nutnost sblížit se s klérem či vyhledat vhodnou restauraci nebo podnik k uspořádání svatební hostiny. Nicméně cítil jsem v kostech, že Fermínova melancholie má mnohem hlubší kořeny. Zrovna jsem sváděl zápas sám se sebou, jestli mám Fermínovi říct, co se dopoledne stalo, a ukázat mu knihu, anebo jestli mám počkat na vhodnější příležitost, když vtom se objevil ve dveřích. Měl výraz, který se hodil leda tak na pohřeb. Sotva mě uviděl, slabě se pousmál a vysekl vojenský pozdrav.

„To je milé překvapení, Fermíne, už jsem si myslel, že nepřijdete.“

„Zdržel mě don Federico. Když jsem šel kolem hodinářství, zastavil mě a vykládal mi jakési klepy. Prý někdo dopoledne viděl, jak si pan Sempere vykračuje po ulici Puertaferrisa a celý vyfešákovaný míří neznámo kam. Don Federico a ta hloupá Merceditas chtěli vědět, jestli si nenašel ženskou. Jak víte, u obchodníků ve čtvrti se tohle náramně cení, tím spíš, kdyby šlo o nějakou mladou sboristku.“

„A co jste na to řekl?“

„Že váš pan otec se ve svém stavu příkladného vdovství vrátil do původního stadia panictví, což odborné vědecké kruhy dost zaujalo a vysloužil si tím i osvědčení o prekanonizaci, které mu arcibiskupství vystavilo v expresní lhůtě. Soukromý život pana Sempereho s nikým blízkým ani cizím neprobírám, protože to se týká jenom jeho a nikomu do toho nic není. Kdo si na mě zkusí přijít s klepy, tomu jednu ubalím a nazdar.“

„Vy jste džentlmen ze staré školy, Fermíne.“

„To je spíš váš otec, Danieli. Protože jen tak mezi námi, a to si opravdu nechte pro sebe, ono by mu vůbec neuškodilo, kdyby si občas trochu povyrazil. Od té doby, co jsme neprodali ani špendlík, pořád jenom sedí tam vzadu zabarikádovaný s tou svou egyptskou knihou mrtvých.“

„Je to účetní kniha,“ opravil jsem ho.

„To je jedno. Fakt je ten, že si už pár dní říkám, jestli bychom ho neměli vzít do kabaretu a pak jít flámovat. Váš ctihodný otec se k tomu sice hodí asi jako zelí do buchet, ale já si myslím, že takové setkání se snědou holkou, co jí vře krev v žilách, by mu hezky rozproudilo mízu v těle,“ poznamenal Fermín.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebeský vězeň.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.