PALACE OF TREASON

Copyright © 2015 by Jason Matthews

Translation © Milan Lžička, 2016

ISBN 978-80-242-7374-7

S obdivem věnováno

bratru Williamovi

1

Kapitánka Dominika Jegorovová z ruské zahraniční zpravodajské služby SVR si popotáhla níž lem malých černých šatů. V chaotickém lidském hemžení na bulváru de Clichy ve čtvrti Pigalle, zalitém září rudých neonů, se proplétala davy chodců a její černé jehly klapaly po pařížském chodníku. Kráčela se vztyčenou bradou a nespouštěla z očí prošedivělou hlavu králíka, který šel před ní – prováděla samostatné pěší sledování pohyblivého cíle, což patřilo k náročnějším dovednostem špionského umění práce v terénu. Dominika si ponechávala trochu odstup, střídavě šla na jeho úrovni po dělicím ostrůvku uprostřed bulváru a pak se zas držela v závěsu za podvečerními chodci, aby na sebe neupozornila.

Muž se zastavil a koupil si grilovaný špíz – v této křesťanské čtvrti typicky vepřový – od pouličního prodejce, který přeloženým kusem lepenky rozdmýchával v roštu žhavé dřevěné uhlíky. Tu a tam vylétla zbloudilá jiskérka až mezi procházející davy a nároží zahalovala mračna kouře vonící koriandrem a čili. Dominika zaplula za sloup: nezdálo se pravděpodobné, že se králík zastavil na něco k snědku jen proto, aby si zkontroloval, jestli se na něj někdo nenalepil – za poslední tři dny se na ulici o nic takového nestaral –, ona ovšem nechtěla, aby ji zaznamenal předčasně. Už tak její kličkování davem – nohy tanečnice, skvostné poprsí, zářivě modré oči – sledovala spousta dalších pouličních tvorů, kteří nasávali její pach a větřili sílu, či slabost.

Dvěma trénovanými pohledy si Dominika překontrolovala zoo okolních tváří, brnění v zátylku, které by bylo předzvěstí potíží, ovšem nepocítila. Králík, jenž byl Íránec, si uhryzl poslední kousek masa a hodil krátkou špejli do kanálu. Bylo zřejmé, že tento šíitský muslim konzumuje vepřové bez sebemenších výčitek svědomí – a stejně tak s oblibou strkal šlapkám obličej mezi nohy. Znova pokračoval v chůzi, Dominika za ním.

Z hloučku kumpánů opřených o párou orosenou výlohu asijského bistra se odloupl neholený osmahlý mladík, srovnal s Dominikou krok a vzal ji kolem ramen. „Je bande pour toi,“ prohodil špatnou francouzštinou se severoafrickým přízvukem – oznámil jí, že mu z ní stojí. Prokristapána. Na tohle neměla čas a cítila, jak se jí nával nevolnosti přesouvá ze žaludku do paží. Ne. Zůstaň ledově klidná. Jeho ruku ze sebe setřásla, odstrčila mu obličej a kráčela dál. „Va voirailleurs sij’y suis“ – dej si odchod – prohodila přes rameno. Mladík se zastavil, udělal vulgární gesto a odplivl si na chodník.

Šedou Peršanovu hlavu Dominika znova zahlédla právě ve chvíli, kdy muž procházel blikotavými světélky lemujícími vchod do varieté La Diva. Zamířila ke dveřím, povšimla si těžkého sametového závěsu a chvíli počkala, než ten pomenší mužík, který v hlavě skrýval jaderná tajemství Iránské islámské republiky, zmizí v útrobách. Představoval její kořist, objekt zpravodajského zájmu. Čepelí vůle skřípavě přejížděla po brousku svého mozku. Měla se pokusit o nepřátelské naverbování, o léčku, naléhání, přesvědčování pod nátlakem a říkala si, že šance na to, aby ho během následující půlhodinky zlanařila, jsou padesát na padesát.

Dnes večer své hnědé vlasy nechala splývat na ramena a i díky ofině přes jedno oko připomínala divokou pařížskou tanečnici z dvacátých let dvacátého století. Na nose měla hranaté brýle s obroučkami z želvoviny a skly bez dioptrií, pařížská Lois Laneová, co si jde vyrazit z kopýtka. Dojem ženy z písárny ovšem narušovaly černé pouzdrové šaty s hlubokým výstřihem a lodičky Louboutin. Coby někdejší baletka měla pěkně tvarované nohy s vypracovanými lýtky, jen při chůzi téměř neznatelně napadala, protože když bylo Dominice dvacet, prošlápl jí pravé chodidlo sok z taneční akademie.

Paříž. Od chvíle, co se před několika měsíci po výměně špionů na mostě v Estonsku vrátila do Moskvy, se vzduchu Západu nadechla poprvé. Výjevy z celé předávky pomalu bledly, zvuk jejích někdejších kroků na stříbřitě vlhkém mostě slábl, vše halila mlha tehdejší noci. Po návratu domů zhluboka vdechovala ruský vzduch; zase se ocitla na rodné hroudě, v rodině, ve vlasti, ovšem křepký říz borových lesů a žírnou černozem poskvrňoval pach tekuté fáze rozkladu, připomínající mrtvé zvíře pod podlahou. Samozřejmě se jí doma dostalo nadšeného uvítání od neotesaných papalášů, kteří jí květnatě vyslovovali uznání a přáli vše nejlepší. V hlavním sídle SVR – jemuž se říkalo ústředí – se okamžitě přihlásila do služby, jenže když opět spatřila kolegy z rozvědky, dusající stádo siloviků, úzký okruh pomazaných, poklesla na mysli. A cos čekala? říkala si.

V jejím případě bylo všechno jiné než dřív. Dokonale, zásadně, nebezpečně jiné. Naverboval ji řídící důstojník CIA – do kterého se navíc zamilovala –, načež ji prověřili, vycvičili a pověřili úkolem vrátit se do Moskvy a proniknout do samotného ústředí. Učila se čekat, poslouchat, působit v jedovatém ovzduší služby naprosto klidným dojmem. Právě kvůli tomu také odmítla nabídky několika mizerných postů na ústředí – hodlala si počkat na místo, kde bude mít přístup k informacím, po jakých toužila CIA. Navenek předstírala zájem a rovněž se přihlásila na krátkou lekci operační psychologie i na kurz kontrašpionáže: poznatky o tom, jak postupují lovci špionů od nich ze služby, jak budou znít kroky na schodišti, až si pro ni půjdou, se jí do budoucna mohly hodit.

Čekání na příležitost si Dominika krátila zkoumáním jejich duší, jelikož se narodila s darem synestezie, s mozkem, který dokázal vnímat barevné aury kolem lidí, a potažmo v nich vyčíst vášeň, věrolomnost, strach nebo klam. Když jí bylo pět, touto vlastností svého otce profesora a matku hudebnici šokovala a děsila. Už jako malá holčička jim proto musela slíbit, že o svém zvláštním daru nikdy nikomu nepoví, a pozvolna se s ním učila žít. Ve dvaceti se Dominika vznášela na tmavo-rudých vlnách hudby v baletní akademii. V pětadvaceti už dovedla u muže odhadnout sílu chtíče podle jeho šarlatové aury. A teď, krátce po třicítce, jí schopnost vytušit rozpoložení mužů i žen mohla dost možná zachránit i život.

To ale nebylo všechno. Už od naverbování navštěvoval Dominiku duch zesnulé matky, dobrotivý přízrak, který se jí zjevoval a nabízel jí povzbuzení a oporu. Rusové jsou duchovně a citově založení, proto láskyplné vzpomínání na předky nepůsobilo nijak děsivě nebo vyšinutě. Aspoň Dominika si s tím nijak nelámala hlavu, a matčin duch jí navíc dodával sílu znovu začít vést dvojí život – mihotavá ruka, která jí spočinula na rameni ve chvíli, kdy stála před ústím temné sluje, větřila pach nestvůry uvnitř a sbírala kuráž pokračovat v započatém díle.

Po návratu ze Západu na ústředí absolvovala dvě prověřovací sezení s jakýmsi úlisným pidimužíkem z kontrašpionážního a zachmuřenou stenografkou. Vyptával se jí na ubijce, vraha z jednotek specnaz, který ji v Athénách málem zabil, a pak na její zadržení agenty CIA: jak ti chlapi vypadali, na co se jí Američané vyptávali, co jim řekla. Dominika se upřeně zadívala na stenografku, která byla zavinutá žlutou mlhou – klam a hrabivost –, a odpověděla, že jim neřekla nic. Medvěd jí očichal boty a pokýval hlavou, jako by ho to uspokojilo. Jenže medvěd není nikdy spokojený, pomyslela si v duchu. Nikdy.

Svými eskapádami, těsnými úniky i stykem s Američany na sebe vrhla stín podezření – stejně tomu bylo v případě každého, kdo se vracel z činné služby na Západě – a dobře věděla, že ji svýma rudohnědýma očima pozorují ještěři z FSB, Federální služby bezpečnosti, že čekají, až se sebenepatrněji zčeří hladina, že sledují, jestli nepřijde e-mail nebo pohled ze zahraničí, případně nevysvětlitelný, tajemný telefonát z moskevského předměstí, či zda nedojde ke kontaktu s cizincem. Žádná vlnka ale hladinu nezčeřila. Dominika pořád dělala všechno jako normálně; nedala jim šanci.

A tak na ni nasadili fešného kondičního trenéra, aby z ní něco vymámil během „povinného“ kurzu sebeobrany, který probíhal ve starém sídle na Varšavské ulici v Domodědovu nedaleko Moskevského dálničního okruhu. Zchátralý, plesnivý dům s vrzajícími schodišti a zezelenalou měděnou střechou stál vklíněný v neudržované botanické zahradě, skryté za zdí s pokroucenou cedulí, na níž se skvěl nápis VÝZKUMNÝ institut LÉČIVÝCH ROSTLIN. Na lavicích podél stěn prosklené zimní zahrady, která sloužila jako tréninková místnost, posedávalo a pokuřovalo několik znuděných frekventantů kurzu – jakási růžolící celnice a dva přestárlí pohraničníci.

Trenér Daniil byl vysoký plavovlasý Velkorus kolem pětatřicítky s majestátně štíhlou postavou, statnými zápěstími a rukama klavíristy. Rysy měl jemné: bradu, tváře i čelo pěkně řezané a neskutečně dlouhými řasami nad ospalýma blankytnýma očima by z opačné strany zimní zahrady dokázal rozechvět listy palem v květináčích, které uvnitř rostly. Dominika dobře věděla, že u SVR žádný povinný kurz sebeobrany neexistuje a že je Daniil nejspíš nastrčená figurka, jejímž úkolem je nenápadně se vyptávat a nakonec z nic netušící Dominiky vytáhnout, že se spřáhla s cizí zpravodajskou službou nebo že vyzradila státní tajemství anebo že na horních lůžcích v dusných kupé kodrcajících půlnočních vlaků svedla bezpočet zpustlíků. Na povaze zjištěných poklesků nezáleželo. Lovečtí psi z kontrarozvědky nebyli těmi, kdo definoval zradu, rozhodně ji však dovedli poznat.

V žádném případě nečekala, že by se co do technik boje na blízko cokoliv přiučila. Hned první den, kdy se umolousaným skleněným stropem draly do zimní zahrady tetelivé paprsky slunce, Dominiku zaujalo, jak Daniilovi kolem hlavy víří bleděmodrá aura lstivého uvažování i duše a že mu vychází i z konečků prstů. A ještě víc ji překvapilo, když ji Daniil začal učit sistěmu rukopašnovo boja, ruský styl boje muže proti muži, středověký, brutální, vycházející z kozáckých tradic desátého století s mystickými vazbami na pravoslavnou církev. Touto průpravou obvykle procházeli pouze příslušníci ruských ozbrojených sil.

Tytéž pohyby viděla už v krví zbroceném pokoji athénského hotelu u zabijáka od zvláštních jednotek, a přestože tehdy netušila, o co se jedná, jejich ladná účinnost ji zděsila. Daniil ji v tréninku ani trochu nešetřil a ona záhy zjistila, že se jí tělesná námaha i po letech zamlouvá. Maně přitom vzpomínala na někdejší průpravu své milované taneční kariéry, kariéry, o kterou ji připravili Oni. Sistěma kladla důraz na pružnost, až raketovou rychlost a také znalost nejzranitelnějších bodů na lidském těle. Když Daniil Dominice tváří v tvář předváděl, jak protivníkovi zkroutit končetinu nebo ho chvatem zpacifikovat, zahlédl v jejích bezedných očích cosi, co by rozhodně nerad zbytečně rozdráždil.

Během dvou týdnů si Dominika osvojila údery a přehozy, jejichž zvládnutí by jiným studentům trvalo měsíce. Když poprvé spatřila opičí chůzi s pokrčenýma nohama, jejíž pomocí se lze v boji k nepříteli přiblížit, a zavíření rameny, které předchází drtivému zásahu dlaní, s rukou přes ústa se smála. Teď už ale srážela Daniila na žíněnku stejně často, jako skládal on ji. Když jí ve vybledlém odpoledním světle zahrady ukazoval novou techniku, sledovala, jak se mu zatínají svaly na zádech, a maně přemítala, co je asi Daniil zač. Soudě podle pohybů mohlo jít o baleťáka nebo třeba gymnastu. Jak se asi dostal k zabijáckým bojovým uměním? Patří snad ke specnaz, k jednotce Vympel? Jejímu oku volavky – státem vycvičené svůdnice – neuniklo, že má prsteníček podstatně delší než ukazováček. Podle bradavičnatých instruktorek ze školy pro volavky bylo proto pravděpodobné, že se pyšní nadprůměrně velkým nádobíčkem.

Odhadnout velikost mužovy výbavy nebyla jediná dovednost, kterou si Dominika ve 4. státní škole, takzvané škole volavek, tajné akademii sexuální špionáže, která ženy učila umění svádění, svého času osvojila. Učebny a posluchárny oprýskaného, plotem obehnaného zámečku v borovém lese u Kazaně na březích Volhy se jí natrvalo vryly do paměti. Dodnes slyšela monotónní, vědecky chladné přednášky o lidské sexualitě a lásce. Dodnes viděla ty nepříjemné, zneklidňující filmy o pohlavním styku a úchylkách. A dodnes se jí vybavoval i seznam milostných technik, kterých byly stovky a které musely donekonečna memorovat a procvičovat – číslo 88, „Motýlí křídla“; číslo 42, „Šňůra perel“; číslo 32, „Napínáček“. Bez pozvání ji navštěvovaly vzpomínky na ty otupělé dny a krušné noci, kdy bylo vše postříkané růžovou vodou, co měla přerazit pižmo rujného muže a zbrocené ženy, i na ruce se špinavými nehty, které jí mačkaly stehna, a na kapky potu visící z masitých nosů, jež jí nevyhnutelně, neodvratně kanuly na obličej. Snášela to naschvál všem těm sviním, co si o ní myslely, že si jenom lehá na záda a roztahuje nohy. Teď jim ukáže, jak se v ní mýlily.

Uklidni se, nabádala se v duchu. Vzdorovala sílícímu stresu z představy, že je zpátky ve službách vlasti, v objetí matičky Rusi, že začíná mimořádně riskantní existenci. Trápilo ji ale i něco jiného: nevěděla totiž, jestli je ještě naživu muž, do kterého se zamilovala. A pokud stále dýchá, změní se její láska v tajemství, které bude muset střežit jako oko v hlavě, jelikož nelze opomenout drobný detail, totiž že se jedná o amerického agenta CIA. Stále čekala, kdy už z ní začne Daniil nenápadně tahat rozumy, a jelikož se během čtrnácti dnů tělesné průpravy sblížili, nepůsobilo by to zas tak podezřele. Bylo jí jasné, že si bude muset dávat mimořádný pozor – žádné návnady ani sarkasmus –, zároveň ale šlo o výtečnou příležitost předhodit mu dobře načasovanou dezinformaci; třeba se před ním bezděky zmínit, jak obdivuje prezidenta Putina. Tušila, že všechno, co Daniilovi řekne, poputuje na FSB, pak na ústředí, kde se to spolu se všemi ostatními střípky „uvítacího“ vyšetřování poskládá, a tohle vše nakonec rozhodne o tom, jestli si Dominika zachová postavení operupolnomočennovo, terénního agenta. Ale bože, ty řasy.

S hlavou ladně vzpřímenou na dlouhé šíji vplula Dominika skrz pižmem prosycený sametový závěs do klubu La Diva. Vyhazovač u dveří zkušeným okem uznale zhodnotil její krátké černé šaty a pak jí rychle nahlédl do titěrného psaníčka z černého saténu, kam se sotva vešla rtěnka a tenoulinký chytrý mobil. Rozhrnul těžký závěs a pokynul jí, ať vejde. Ta žádnou zbraň nemá, pomyslel si. Mademoiselle Doudounes, slečná Kozatá, je čistá.

Ve skutečnosti kapitánka Jegorovová disponovala velmi účinnou smrticí silou. Pouzdro rtěnky, kterou měla v kabelce, byl totiž električeskij pistoljet, jednoranná elektrická pistole, nejnovější výrobek vědeckotechnických laboratoří SVR – takzvaného odboru T –, nová verze klasické zbraně z dob studené války. Tato jednorázová rtěnková pistole byla velmi přesná na vzdálenost dva metry a vystřelovala ničivě vražednou munici Makarov 9 mm – jádro této kulky obsahovalo kovový prach, který se při zásahu prudce rozptýlil. Při výstřelu se ozvalo jen hlasité cvaknutí.

Dominika zkoumala pohledem zšeřelý interiér klubu, velký půlkruhový sál s oprýskanými stolky uprostřed a boxy polstrované omšelou koženkou podél stěn. Opodál se temně rýsovalo prázdné nízké pódium se staromódními reflektory. Její cíl, Parvíz Džamšídí, seděl sám v prostřední kóji a zamyšleně vzhlížel ke stropu. Dominika se podruhé rychle rozhlédla, rozdělila si sál na čtyři části a zaměřila se hlavně na zadní rohy: nikde žádné zjevné kontrasledování ani zevlující bodyguard. Proplétala se mezi stolky k Džamšídího boxu a ignorovala jakéhosi tlusťocha, který jí od jednoho stolu lusknutím prstů naznačoval, ať jde k němu – buď si chtěl objednat další petit jaune, anebo navrhoval, aby si spolu na půl hodinky zaskočili do hotelu Chat Noir o kus dál v ulici.

Byla napjatá jak struna, v krku zas cítila ten dobře známý pocit, co provází hon, kontakt s nepřítelem, svíral jí hrudník a zažehával žhavicí svíčky v žaludku. Dominika vklouzla do boxu a položila před sebe maličké psaníčko. Džamšídí dál upíral zraky ke stropu, jako by se modlil. Byl malý a subtilní a nosil rozdvojenou kozí bradku. Dlaně s dlouhými prsty jak od El Greka nechal poklidně složené na stole. Na sobě měl obligátní perlově šedý oblek s bělostnou košilí bez límečku, zapnutou až ke krku. Tento drobný fyzik byl odborníkem na centrifugální separaci, vědcem stojícím v čele íránského programu obohacování uranu. Dominika mlčela, čekala, až promluví.

Džamšídí její přítomnost vycítil, klesl pohledem níž a zkoumal Dominičinu figuru – štíhlé paže, nenalakované, rovně zastřižené nehty. Upřeně se mu dívala do obličeje, dokud jí nepřestal zírat do modře žilkovaného žlábku mezi ňadry.

„Kolik za hodinu?“ zeptal se nenuceně. Měl mečivý hlas a mluvil francouzský. V pižmem prosyceném ovzduší klubu měla jeho slova mléčně nažloutlý nádech, působila slabě, čišela z nich faleš a lakota. Dominika si se zájmem povšimla, že ani ultrafialové světlo v klubu nijak nenarušuje její schopnost vnímat ohyzdnost jeho barev. Dál se na něj klidně dívala.

„Slyšelas mě?“ zvýšil Džamšídí hlas. „Umíš francouzsky, nebo jsi putain z Kyjeva?“ Opět vzhlédl ke stropu, jako by neměl zájem. Dominika se zadívala stejným směrem. Z krovu tam viselo plexisklové molo a přímo nad Džamšídího hlavou tančila nahá žena na vysokých podpatcích. Dominika znova upřela pohled na jeho směšnou bradku.

„Proč myslíte, že jsem lehká holka?“ zeptala se francouzštinou bez přízvuku.

Džamšídí opět sklonil hlavu, zadíval se jí do očí a zasmál se. Právě v tuhle chvíli měl zaslechnout šelest ve vysoké trávě, těsně předtím, než se do něj zatnou tesáky a drápy.

„Ptal jsem se kolik za hodinu,“ zopakoval.

„Pět stovek,“ odvětila Dominika a zastrčila si za ucho pramínek vlasů. Džamšídí se k ní naklonil a dal jí ještě jeden nemravný návrh.

„To bude o tři stovky dražší,“ řekla Dominika a pohlédla na něj přes okraj brýlí. Pak se usmála a zase si brýle posunula výš. Jako na povel se rozzářila jevištní světla a na scénu se nahrnul tucet žen jen v latexových botách do půli stehen a bílých kšiltovkách. Reflektory s barevnými filtry je zalily růžovobí-lými pruhy a tanečnice začaly za zvuků řvavého europopu vířit po pódiu.

Jako první si Džamšídího ve Vídni vyhlédl zástupce ruského Rostechnadzoru v Mezinárodní agentuře pro atomovou energii, který si všiml, že si Íránec po pracovní době rád užívá s dlouhonohými společnicemi, co usrkávají šery v barech kolem Gůrtelu. Podnět z MAAE se dostal až k rukám vídeňského rezidenta, který vše postoupil moskevské centrále, ústředí SVR v Jaseněvu na jihozápadě Moskvy.

Následně se na ústředí rozhořela prudká debata o tom, jestli Džamšídí představuje vhodný objekt pro naverbování. Sledovat činitele ze spřáteleného státu je nerozum, prohlašovali někteří. Staré techniky vydírání a nátlaku tady nezaberou, tvrdili jiní. Riziko nezamýšlených důsledků a narušení bilaterálních vztahů je příliš vysoké, mínili další. Šéf jednoho z odborů vyjádřil nahlas domněnku, že se tato příležitost naskýtá až moc okatě. Proto by prý mohlo jít o provokaci, dezinformační past nastraženou západními rozvědkami – CIA, Mosadem, MI6 – s cílem Moskvu zdiskreditovat.

Podobná nerozhodnost nebyla v SVR ničím neobvyklým. Stávající Službu vnější rozvědky sžíral strach z prezidenta federace – jednak z rentgenových pohledů těch modrých očí, jednak z pokoutních represálií –, podobně jako ve třicátých letech dvacátého století ochromovaly NKVD obavy ze Stalinova hněvu. Nikdo nechtěl schválit špatnou operaci a spáchat prohřešek ze všech nejhorší – ztrapnit Vladimira Vladimiroviče Putina na světové scéně.

Alexej Ivanovič Zjuganov, náčelník kontrarozvědného oddělení služby – odboru KR –, byl prvním z mnoha lidí, kteří naverbování Džamšídího pokládali za příliš riskantní (zvlášť proto, že nešlo o jeho případ). Jenže prezident, sám někdejší důstojník KGB (o jeho služební minulosti, kam spadala i ospalá zahraniční štace v komunistických Drážďanech na sklonku osmdesátých let, se nediskutovalo, a to nikdy), ustrašené hlasy v SVR nevyslyšel a rozhodl jinak.

„Zjistěte, co ten vědec ví,“ nařídil Putin řediteli SVR v Jaseněvu po vysokočastotné, vysokofrekvenční lince z Kremlu. „Chci vědět, jak daleko jsou íránští fanatici s tím svým uranem. Sionistům i Američanům už dochází trpělivost“ Putin se na chvíli odmlčel a pak dodal: „Svěřte to Jegorovové, ať se o to postará.“

Za normálních okolností se dalo považovat za obrovskou čest, když prezident státu osobně pověřil některého příslušníka služby splněním velmi exponované náborové operace – v minulosti se občas takové výsady dostávalo Putinovým starým oblíbencům z KGB –, Dominika si ovšem nedělala sebemenší iluze o tom, proč vybral zrovna ji. Dokonce se s prezidentem ani nesetkala. „Je to nesmírná pocta,“ nechal se slyšet ředitel, když si ji pozval na kobereček, aby jí oznámil, jaké vydal Kreml pokyny. Chujňa, kecy, pomyslela si Dominika. Chtějí, aby bývalá volavka nalíčila sexuální past. No tak dobře, hoši, řekla si, bacha na prsty.

To, že si vybrali právě ji, mělo jednu výhodu. Přestalo ji tížit hmatatelné břemeno kontrarozvědného šetření, jemuž ji FSB podrobovala. Veškeré hrátky byly náhle minulostí: před jejím bytem na Kastanajevské ulici už ráno ani večer neparkoval peugeot s kouřovými skly, ustaly pravidelné žoviální výslechy lidmi z kontrašpionážního a skončily i pravidelné tréninky sistěmy s přitažlivým Daniilem. Dominice došlo, že je očištěná – celý proces bezpochyby urychlily Putinovy netrpělivé příkazy, měla to však za sebou. V duchu si vychutnávala ironii osudu, že jejím výběrem si prezident Putin osobně nasadil lišku do kurníku. Jenže tenhle úsměvný paradox se záhy změnil v tenkou bílou linku hněvu v jejím žaludku.

Od té chvíle vše postupovalo poměrně rychle, i její přidělení na odbor KR, tedy ke kontrarozvědce. Předvolal si ji Alexej Zjuganov a klidně jí oznámil, že přišlo ze čtvrtého patra nařízení, že to bude z kontrarozvědného odboru právě ona, kdo povede operaci proti Džamšídímu. Choval se rozmrzele, mluvil přezíravě a uhýbal pohledem. A pod touto fasádou Dominika během několika málo vteřin přímého očního kontaktu zahlédla paranoiu. Když k ní usazený v křesle promlouval, vířil kolem něj černý mrak. Mluvil o tom, že v zájmu úspěšného naplánování operace bude třeba využít zdrojů jeho odboru a že nezdar nepřipadá v úvahu – něco takového by se netolerovalo. O zárubně dveří kanceláře za Dominikou se opíral Zjuganovův náměstek, zachmuřený třicátník Jevgenij, zavalitý a široký, přísný jak pravoslavný jáhen a neuvěřitelně tmavý, počínaje nepoddajnými vlasy přes huňatá obočí a konče předloktími orangutana, všemu bedlivě naslouchal a zkoumal křivky zadečku, který se jí rýsoval pod hladkou sukní.

Zjuganova popravdě řečeno nesmírně štvalo, že byl jeho názor na Íráncovo naverbování veřejně zamítnut. Druhé ponížení představovala pro jedovatého trpaslíka Zjuganova – měřil jen něco málo přes půl druhého metru – skutečnost, že místo něj dostala případ na starost Dominika Jegorovová; a třetím ponížením byl fakt, že si prezident Ruské federace vyhlédl a vybral obyčejnou kapitánku, jeho novou podřízenou. Zjuganov si tu šljuchu, cvičenou kurvu, z lovecké skrýše svého mozku oťukával.

Coby žena na pozici operupolnomočennovo představovala ve službě naprostou, až absurdní výjimku, zároveň se ale mohla pochlubit rodokmenem a nezpochybnitelnou reputací. I on ty historky slýchával a čítal důvěrná hlášení. Kromě dalších úspěchů, jichž za nedlouhou kariéru dosáhla, se jí povedlo získat informace vedoucí k zatčení jednoho z největších škůdců, kteří kdy do SVR pronikli, ostříleného generálmajora Vladimira Korčného – zrádce, kterého Američani řídili celou dekádu a půl –, čímž skončil hon na špiona trvající několik let. Část pátrání s cílem Korčného demaskovat vedl právě Zjuganov, ovšem neuspěl, kdežto tahle holka ano. Následně ji zranili, zajali a krátce ji zadržovala CIA, načež se ze Západu vítězoslavně vrátila do Jaseněva, za zásluhy se jí dostalo povýšení do hodnosti kapitánky a teď ji na příkaz shora přeložili na odbor KR s úkolem pracovat na případu z ředitelova fasciklu.

Zjuganov, který svou jeduplnou dráhu započal ještě v dobách někdejší KGB jako vyšetřovatel ve sklepích Lubjanky, se proti jejímu pracovnímu přidělení nemohl vzepřít. Řekl Jegorovové, že může odejít, a díval se za ní – ve dveřích se musela protáhnout kolem Jevgenije, který v nich stál s úsměškem na rtech a ani se nehnul. Operace proti Íránci byla příliš důležitá, než aby ji mohl jen tak zhatit, instinkty osvojené v Lubjance ovšem Zjuganovovi nastínily jinou možnost. Pokud by kapitánka Jegorovová zmizela ze scény, mohl by vše uchopit do vlastních rukou a vydobýt si za Peršanovo naverbování významné uznání. Zamyšleně seděl v otáčecí židli, pohupoval kratičkýma nohama a nabubřelým pohledem vybízel zachmuřeného Jevgenije, aby něco řekl. Vilami na vodě pisano, budoucnost je psaná vidlemi do vody. Nikdo neví, co bude.

Před klubem vzala Dominika Džamšídího za upocenou ruku a vedla ho hustou změtí nočního provozu. Přeběhli Place Blanche a pak už pomaleji sešli půl bloku z kopce k malému hotelu Belgique s modro-bíle pruhovanou markýzou nad vchodem. Znuděný ubijca za přepážkou, mlátička s mohutnýma rukama a umolousaným tričkem, hodil Dominice klíč a ručník.

Když Dominika vstoupila do pokoje, otevřely se dveře na čtvrt metru, načež narazily do kovového rámu postele. Museli se protáhnout kolem rozpraskaného toaletního stolku. Záchod za zástěnou v koutě byl posetý rezivými fleky a nad čelem postele vedle nebezpečně roztřepené sametové šňůry viselo velké zrcadlo, skvrnité a začouzené. Džamšídí si šel do mísy ulevit. „Svlíkni se,“ prohodil přes rameno a značně přitom nacákal mimo porcelán. Dominika se se zkříženýma nohama posadila na pelest a pohupovala lodičkou. Za pět kopějek by mu pouzdro své rtěnky přiložila k hlavě a zatlačila na píst. Džamšídí si zapnul poklopec a otočil se k ní.

„Tak na co čekáš? Šaty dolů a lehnout na břicho,“ zavelel a svlékl si sako. Pověsil si ho na hřebíček na dveřích. „Jen klid, ty slíbené peníze mám. Můžeš je poslat matince do Kyjeva – pokud teda nepracuje ve vedlejší cimře.“

Dominika se zaklonila a zachechtala se. „Dobrý večer, doktore Džamšídí,“ prohlásila. „Já nejsem z Ukrajiny.“

Jakmile Džamšídí zaslechl svoje jméno, zvedl hlavu a podíval se jí do tváře. Každý íránský vědec, který porušuje šarm a potajmu se mrouská na Montmartru, okamžitě větří nebezpečí. Ani ho nezajímalo, jak to, že ho zná.

„Je mi fuk, odkud jsi,“ odvětil.

Takový vzdělanec, pomyslela si Dominika v duchu, a přesto takový hlupák. „Potřebovala bych pár minut vašeho času,“ řekla. „Ujišťuju vás, že vás to bude zajímat.“

Džamšídí si prohlížel její obličej. Co je tahle šlapka s úsměvem Mony Lisy zač? „Řekl jsem ti, ať se svlíkneš,“ zopakoval a popošel k ní, netušil ovšem, která bije. Chtíč z něj unikal jak písek z rozbitých přesýpacích hodin. Popadl ji za zápěstí a postavil na nohy. Přiblížil se jí těsně k tváři, vdechl vůni Vent Vert a zkoumavě se jí zadíval do očí za nepatřičnými brýlemi. „A poil,“ donaha, zavelel. Stiskl jí zápěstí a sledoval její obličej. Reakce žádná. S pohledem upřeným přímo do očí mu vrazila nehet palce mezi první a druhý kloub ruky a zatlačila. Džamšídí bolestí nadskočil a ruku odtrhl.

„Jenom pár minut,“ prohodila Dominika s ocelovým nádechem v hlase, aby se dovtípil, aby okusil, čeho je schopná. Mluvila nenuceně, jako by mu právě nepodráždila středový nerv pravé ruky.

„Co jsi zač?“ zeptal se Džamšídí a pomalu se od ní odtahoval. „Co chceš?“

Dominika mu položila dlaň na rukáv, šponovala islámské pojetí vztahu muže a ženy na samou mez. V případě tohoto sečtělého Peršana, co žije v Evropě, tohohle zkurvysyna se slabostí pro rusovlásky, to ale nepředstavovalo až takový problém.

„Chci vám navrhnout dohodu,“ řekla. „Oboustranně přínosnou dohodu.“ Nechala ruku tam, kde ji měla. Džamšídí se jí vyškubl a zamířil ke dveřím. Bez ohledu na podmínky chtěl zmizet. Dominika mu ladně zastoupila cestu a Džamšídí jí položil dlaň na prsa, aby ji odstrčil. Pomalu, skoro něžně, mu elegantními prsty přimáčkla ruku ke své hrudi a ucítila na pokožce, jak ji má vlhkou. Pak zlehka zatlačila dolů, vrazila do něj – Džamšídímu se zkřivila tvář bolestí – a nosem napřed ho povalila na ošuntělý přehoz přes postel. „Trvám na tom, abyste si mou nabídku vyslechl,“ prohodila a ruku mu pustila.

Džamšídí se na posteli posadil s očima navrch hlavy. Víc vědět nepotřeboval. „Jsi od francouzské rozvědky?“ zeptal se a mnul si zápěstí. Když Dominika nereagovala, řekl: „Od CIA, od Britů?“ Dominika stále mlčela a nad tou nejhorší možností se Džamšídí až otřásl: „Tak z Mosadu?“

Dominika lehce zavrtěla hlavou.

„Tak kdo tě poslal?“

„Jsme vaši spojenci a přátelé. Jenom my po boku Iránu vzdorujeme globální vendetě, sankcím, vojenským hrozbám. Podporujeme vaši práci, pane doktore, jak jen můžeme.“

„Moskva?“ podivil se Džamšídí a pod vousy se zachechtal. „KGB?“

„KGB už ne, pane doktore, teď je to Služba vněšněj razvědky, SVR.“

Džamšídí zakroutil hlavou a notně si oddychl; žádné sionistické komando, zaplať Alláh. „A co chceš? Cos to mlela za nesmysly o nějaké nabídce?“ zajímal se. Zjevně se mu vrátilo sebevědomí, žluť, která ho obestírala, byla náhle sytější.

Ty hnusáku, pomyslela si Dominika v duchu. „Moskva by s vámi ráda konzultovala; chtěli bychom, abyste nás informoval o svém programu.“ Dominika se připravila na projev nevole.

„Konzultovat? Informovat? Chcete po mně, abych zaprodal svou zemi, svůj program, abych ohrozil naši bezpečnost?“ Džamšídí charakterní, Džamšídí vlastenec.

„Iránu žádné riziko nehrozí,“ odtušila Dominika klidně. „Tím, že budete Moskvu informovat, vlast před nepřáteli ochráníte.“

Džamšídí si odfrkl. „To je absurdní,“ namítl. „Nech mě vstát, uhni mi z cesty.“ Dominika se ani nehnula.

„Řekla jsem, že naše dohoda bude oboustranně výhodná, pane doktore. Nechcete si vyslechnout v čem?“

Džamšídí si znova odfrkl, jinak ale mlčel.

„Žijete a pracujete ve Vídni pod Mezinárodní agenturou pro atomovou energii. Často cestujete do Teheránu. Ve vlasti jste čelným odborníkem na centrifugální separaci izotopů a v několika posledních letech řídíte montáž kaskád centrifug v závodu na obohacování uranu v Natanzu. Říkám to správně?“

Džamšídí neodpovídal, jen se na ni díval a hnětl si ruku.

„Zářná kariéra, program slaví úspěch za úspěchem, těšíte se přízni nejvyššího vůdce a máte spojence v Radě bezpečnosti. A k tomu manželku a děti v Teheránu. Jenže coby muž výjimečných potřeb, muž, který si vydobyl právo dělat si, co chce, jste si našel známosti – jak ve Vídni, tak během takovýchto občasných kradmých a tajných víkendů v Paříži. Máte rád krásné ženy a ony zas mají rády vás.“

„Aby tě Šajtan vzal,“ ulevil si Džamšídí. „To je lež.“

„Vaše přítelkyně by určitě nepotěšilo, kdyby se doslechly, že se k nim neznáte,“ poznamenala Dominika a sáhla po psaníčku. Vytáhla telefon a zlehka ho držela v ruce. „Zvlášť vaši přítelkyni Udranku. Tu, co má byt ve Vídni na Langobardenstrasse, nedaleko sídla MAAE. Dobře ho znáte.“

„Jebat vás, Rusáky,“ ucedil Džamšídí.

„Kdepak, ve skutečnosti jebete Srbku. Naprosto nevinnou holku, mohla bych dodat. Udranka pochází z Bělehradu. Vídáte se dost často.“

„To jsou lži,“ zajíkal se Džamšídí. „Nemáte důkazy.“

Přejetím štíhlého prstu po displeji mobilu spustila Dominika video a naklonila telefon k Džamšídímu, aby lépe viděl.

„Vaše zatím poslední návštěva, třiadvacátého srpna,“ líčila Dominika. „Přinesl jste sladkosti – bonboniéru Sissi-Kugeln – a láhev Nussberg Sauvignon. Ona ugrilovala biftek. Ve dvacet jedna čtyřicet pět jste s ní měl anální styk a čtvrt hodiny nato jste odešel.“ Dominika hodila mobil na přehoz postele. Chrchlavý videozáznam stále běžel a ona sledovala, jak na Džamšídího zapůsobí ničivá síla jejích slov. „Nechte si ho, jestli chcete.“ Znova se na displej podíval a mobil od sebe odstrčil.

„Ne,“ řekl. Barva kolem jeho hlavy a ramen byla úplně vybělená, skoro ji nebylo vidět. Dominika tušila, že už si nevyslovenou hrozbu vyhodnotil. Kdyby se provalily jeho zvrhlé libůstky, kdyby se proláklo, že pro svou chlípnost zneužívá oficiální fondy, ale hlavně kdyby vyšlo najevo, jak hloupě se nechal vydírat, dali by ho mulláhové popravit. „Ne,“ zopakoval.

Raňše sjaděš, raňše vyjděš, pomyslela si Dominika, čím dřív si sedneš, tím dřív vyjdeš. Uvelebila se vedle něj a začala potichu hovořit, ačkoliv v duchu skrývala opovržení. Podobal se brouku v krabičce od sirek, neměl kam utéct – Dominika nepřipustila, aby se ohradil nebo předstíral nevědomost. Místo toho mu jasně nastínila pravidla hry: bude jí odpovídat na otázky, znova se potají sejdou, dostane od ní „peníze na výdaje“, bude pod její ochranou a (s lehkým přikývnutím) nadále se může věnovat kratochvílím s Udrankou. Setkají se přesně za týden ve Vídni u Udranky v bytě. Ať si vyhradí celý večer. Dominika se zeptala, jestli mu to tak vyhovuje, ale než stihl odpovědět, postavila se. Neměl na výběr. Šla ke dveřím, lehce je pootevřela a pohlédla na něj – seděl zkroušeně a zamlkle na umolousaném přehozu.

„Postarám se o vás, pane doktore,“ řekla, „ve všech směrech. Jdete?“

Vyklouzli z pokoje a sešli po úzkém schodišti s olupující se tapetou a rozvrzanými stupni. Zpoza přepážky vylezl ubijca a postavil se přímo pod schody. „Padesát eur,“ ucedil s pažemi zkříženými na prsou. „Taxa za zábavu.“ Kolem hlavy se mu vznášela hnědá mlha: krutost, násilí, tupost. Vyjukaný Džamšídí se kolem něj chtěl protáhnout, chlap ho ale masitým předloktím přišpendlil pod bradou ke zdi. A druhou rukou vytáhl skládací břitvu. „Sto eur,“ prohlásil maník a podíval se na Dominiku. „Taxa za prostituci.“ Se zmáčknutým hrdlem Džamšídí jen poulil oči a sledoval, jak sešla z posledního schodu a blíží se k nim.

V hloubi podvědomí pocítila Dominika mírnou zlost, že je někdo otravuje, tak nemístné vměšování ji popudilo. V samém středu měla zrak zostřený a ledově jasný, při okrajích však rozmazaný. Přes hrdlořezovu košili cítila jeho pach, cítila jeho hnědou zvířeckou esenci. Bez sebemenšího zaváhání prošla hnědavým mrakem až k němu a něžně, skoro láskyplně ho uchopila za umaštěný zátylek. Druhou ruku mu položila na tvář a palcem mu spočinula na pantu čelisti. Pak prudce zatlačila dovnitř a nahoru – ucítila, jak jí pod bříškem palce křupl temporomandibulární kloub –, načež ranař prudce zvedl hlavu, zařval bolestí a břitva mu vyklouzla z prstů. V oblaku puchu a parfému ho Dominika zatáhla za smradlavé vlasy a trhla mu hlavou dozadu. Okamžitě jí blesklo hlavou: Co by si asi o tak neuváženém činu pomyslel Bratok, starší bratříček Gable, jeden z jejích řídících agentů ze CIA? A nato jak elektrický výboj i druhá myšlenka: Co by si asi říkali všichni její Američani, kdyby viděli, že v téhle smrduté schodišťové šachtě provedla něco takového... V mžiku se zas vrátila do reality a bleskově muže udeřila otevřenou plochou dlaně do průdušnice. Chlap jednou hekl, načež s ním Dominika prudce trhla dozadu a za zvuku drolící se omítky mu praštila hlavou o zeď. Svalil se na podlahu a už se ani nepohnul.

Dominika se sehnula, zvedla břitvu a zavřela ji, v duchu ovšem vzdorovala nutkání se natáhnout a přejet omráčenému gaunerovi přitlačeným ostřím po hrdle. Džamšídí se mezitím pomalu sesunul k zemi a lapal po dechu. Když si vedle něj přidřepla, vykasaly se jí šaty do půli stehen a odhalily černý trojúhelníček krajkových kalhotek, Džamšídí se jí ale díval výhradně do prozářené tváře, kam se jí přes oko svůdně svezl pramínek vlasů. Posunula si brýle a mírně zadýchaným hlasem špitla: „Říkala jsem vám, že jsme přátelům oporou. Kdykoliv vás ochráním. Odteď jste můj agent.“

VEPŘOVÉ SATÉ

Namarinujte tenké proužky vepřového v hutné pastě ze sezamového oleje, kardamomu, kurkumy, drceného česneku, drceného zázvoru, rybí omáčky, hnědého cukru a limetkové šťávy. Opékejte nad rozpáleným uhlím, dokud maso nezkaramelizuje a nezkřehne.

2

Ve tři ráno halily čtvrtý obvod tma a ticho. Za klapotu louboutinek se Dominika úzkými uličkami čtvrti Le Marais vracela do svého butikového hotelu poblíž Place Sainte-Catherine. Tant pis, co naplat, po chodnících psůmilovné Paříže se holt bosky chodit nedá.

Při chůzi dopsala šifrovanou zprávu Zjuganovovi a v duchu si rychle zhodnotila průběh verbovky. Když překročili omráčeného hrdlořeza, šeptem vyjevenému Džamšídímu připomněla, že se sejdou přesně za týden, na což nepřítomně přikývl a klopýtavě vykročil do noci. Žlutá mlha kolem hlavy se mu prožitým otřesem skoro vybělila. Výsledky pokusu Džamšídího naverbovat skromně ohlásila na ústředí – potažmo i skeptickému a roztrpčenému Zjuganovovi – jako prozatímní úspěch. Stejně jako u jakékoliv jiné zpravodajské operace se nedalo odhadnout, jestli se Džamšídí nechal zlanařit, dokud se příští týden neobjeví v Udrančině vídeňském bytě, povolný a ochotný mluvit. Ovšem lákavý příslib v podobě metr osmdesát pět vysoké Srbky s červenorudými vlasy, teď už volavky pod Dominičiným vedením, bude pro Džamšídího patrně i nadále motivací k tomu, aby dělal, co se po něm chce. Dominika se svou volavkou soucítila, tu a tam si s ní dala skleničku vína, dobře jí platila – solidarita mezi sestrami. A především naslouchala bystrým postřehům, jimiž jí Udranka Džamšídího přibližovala, hltala každičký detail, aby už jí z nalíčené pasti neunikl.

Jak tak kráčela liduprázdnou ulicí, kontrolovala si, jestli ji někdo nesleduje, což bylo v tuto hodinu nepravděpodobné – přešla na protější chodník a vrhala do všech směrů krátké, půlvteřinové pohledy. Doprovázela ji nejprve jedna, pak dvě a pak tři pouliční kočky, které se jí se zdviženými ocásky proplétaly kolem kotníků. Dominika si pomyslela, že škola volavek přivodila jeden zásadní zvrat. Život se jí navždycky změnil ve chvíli, kdy ji nasadili proti agentovi americké CIA – konkrétně proti Nathanielu Nashovi – s cílem ho obměkčit, zkompromitovat, vytáhnout z něj jméno ruského zrádce. Celá operace ale dopadla úplně jinak, než jak její šéfové v SVR plánovali. Pracuju teď pro CIA, špehuju pro Američany, říkala si, protože Rusko je prohnilé, tamní režim je mor. A přesto to, co dělala, dělala pro Rusko. Spojila síly se CIA, sama se stala zrádkyní. A navzdory vší logice, navzdory vší uvážlivosti skončila i v Nateově posteli. Na okamžik zavřela oči a pošeptala mu: „Kde jsi, co teď děláš?“ Jedna z francouzských koček se ohlédla a podívala se na ni, jako by říkala qu’estce que j’en sais? Jak to mám vědět?

Ve stejné minutě soptil Zjuganov ve své zšeřelé kanceláři v liduprázdném sídle odboru KR, kde svit jediné lampy ozařoval hlášení o úspěšném pařížském kontaktu s Džamšídím v nočním klubu na Pigalle, které zaslala Jegorovová v podobě sms zprávy a které mu před několika minutami přeposlali šifrovaným e-mailem. Lakonické hlášení popisující okolnosti verbovky se na něj upřeně dívalo, vysmívalo se mu. Jegorovová pro něj představovala přímou hrozbu; vzhledem k tomu, s jakou suverenitou operaci zvládala, působilo jeho vlastní počínání upachtěně a nicotně. Zjuganov si kratičký odstaveček pročítal znovu a znovu a v duchu zvažoval rizika a přínosy. Ta namyšlená prsatice pracuje na vlastní pěst, ale vede si dobře, pomyslel si. Pařížská rezidentura byla od celé operace naprosto odříznutá; nikdo nepotřeboval, aby se ke korytu cpali tamní kolegové. Prošel si zprávu znova – byla strohá, vyvážená, zdrženlivá. Zjuganov se na židli celý ošíval. Závist v něm přebíjel dopal, který přecházel ve spalující hněv, rozněcovaný ustrašeným prospěchářstvím.

Její kontakt s Džamšídím byl až doposud naprosto přesnou operací, kterou i přes nedlouhou dobu trvání uskutečňovala s houževnatou důkladností. Sakra práce, pomyslel si Zjuganov. Jegorovová si objekt prověřila, v Rakousku a Francii ho důkladně sledovala, aby zjistila vzorce jeho chování, a pak pečlivě zosnovala klasickou polovaju zapadnju, milostnou léčku. Pomoci jí mělo vábidlo v podobě rajcovní nohaté Slovanky, která měla fyzika s bradkou vlákat do pasti vídeňského hnízdečka lásky s omyvatelnými potahy, kde byl jeho chuj stále v pohotovosti. Proklepla si Džamšídího skrz naskrz. A dnes večer zinscenovala i pařížskou verbovku – přirozeně v přestrojení za štětku. Zjuganov kalkuloval: z Paříže se Jegorovová vrací do Moskvy zítra. Jeho záludný mozek něco napadlo, a tak začal v lejstrech na stole hledat název jejího hotelu – Paříž dokáže být nebezpečné město. Velmi nebezpečné město. Pak zvedl sluchátko.

Kočky ji opustily. Bylo půl čtvrté ráno a na stromě v Rue de Turenne zrovna cvrlikal pták, když Dominika zahýbala do spoře osvětlené Rue de Jarente. Nade dveřmi hotelu U Jany z Arku svítila osamělá lucerna; aby se dostala dovnitř, bylo třeba zazvonit na vrátného. Už byla skoro u vchodu, když zaslechla, jak se zpoza aut zaparkovaných při pravém obrubníku blíží úzkou uličkou kroky. Dominika se za zvukem otočila a současně se zády opřela o noční zvonek.

Kráčel k ní jakýsi člověk – urostlý chlap, co měl černé vlasy až na ramena jak manekýn Fabio a koženou bundu. Zleva se zpoza rohu boční uličky vynořil další muž a mířil přímo k ní. Byl menší, ale robustnější, proplešatělý a přes pracovní košili měl na sobě zateplenou vestu. Zahlédla, že se mu v pravačce kýve kožený obušek. Oba se na Dominiku dívali s tupou, nedočkavou slastí. To nejsou profíci, pomyslela si v duchu, nebudou od žádné rozvědky. Tohle jsou primitivnígauneři posilnění absintem a trávou. Dominika se znova opřela o zvonek, ale z hotelu žádná odezva nepřicházela, nikde se nerozsvítilo, nic se nepohnulo, a tak se se zády stále přitisknutými ke zdi pomaličku sunula od vchodu, až její louboutinky s červenou podešví skřípaly o chodník. K mužům, kteří se mezitím sešli a blížili se k ní rameno na rameno, byla pořád otočená čelem. Odcouvala do další uličky, Rue Caron, která ústila na Place Sainte-Catherine – toto maličké dlážděné náměstí lemovaly stromy a opuštěně tam pospávaly kavárenské stolky. Dvě bitky za jeden večer: už tu štěstěnu trochu pokoušíš, pomyslela si.

Na volnějším prostranství se k ní muži s nataženýma rukama rozběhli, aby jí zkroutili paže, ale jakmile jeden z nich zvedl nad hlavu obušek, Dominika v kabelce aktivovala rtěnkovou pistoli – kovové cvaknutí elektrického mechanismu utlumil trhající se satén psaníčka. Takhle nablízko stačilo namířit a vystřelit. Vzápětí vytryskl obláček kachního peří, neboť střela menšímu muži prolétla vestou těsně nad pravou bradavkou, jádro s kovovým prachem se mu v hrudní dutině rozepjalo třikrát rychleji než měděná kulka a zlikvidovalo mu dutou žílu, pravou srdeční komoru, pravou plíci i horní lalok jater. Zhroutil se, jako by mu někdo vyrval páteř, až mu o dlažební kostky náměstí cvakla brada. Černý obušek ležící na kočičích hlavách připomínal psí lejno.

Škoda že ta pistole není na dvě rány, pomyslela si v duchu. To už se na ni ovšem vrhl Fabio, který byl o hlavu vyšší. Zarudlé oči mu prozařovala pouliční lucerna a vzduch kolem jeho hlavy žlutě vířil. Když po ní hmátl, ucítila z něj nikoliv nepříjemnou vůni kůže. Nastavila mu zápěstí, kterého se také chopil, pak mu dlaň druhou rukou sevřela a prudce do něj vrazila, až se zhoupl na patách. Zároveň mu lýtkem zlehka zahákla nohu, zatlačila ramenem a vytočila mu koleno. Čekala, že spadne na zem a poskytne jí možnost vrazit mu podpatek lodičky do očního důlku, jenže on ji popadl za hluboký výstřih šatů a strhl ji s sebou, přičemž se látka roztrhla a odhalila krajkové košíčky její podprsenky. Oba tvrdě narazili na dlažbu, Fabio Dominiku přetočil na záda, až jí odlétly louboutinky, a obkročmo si na ni klekl – cítila jeho koženou bundu i zpocenou zatuchlost týden nošené košile. Snažila se dlaněmi něco nahmatat, oči, spánky, měkké tkáně, vzápětí ale přišla taková rána, až se jí zatočila hlava a udělaly se jí mžitky před očima; cítila, že snese ještě jeden nebo dva podobné údery, ale víc už ne.

Pojednou už ji nic netížilo, jelikož se nad ni Fabio postavil. Snažila se chránit, on ji ale kopl do žeber a užuž se chystal dupnout jí těžkou botou na hrdlo, když vtom se naštěstí na druhém konci náměstí objevil metař, který v ruce třímal vysokotlakou trysku připojenou k malému kropicímu vozu s čumákem připomínajícím brouka a s vesele rotujícím oranžovým majáčkem, a začal ostřikovat dlažební kostky. Fabio Dominiku ještě jednou kopl do žeber, tentokrát z boku, a vzal nohy na ramena. Vteřinku zůstala ležet na zemi, ohmatávala si žebra, jestli je nemá zlomená, a sledovala, jak čisticí vůz skrápí vodou opačný konec náměstí. Otočila hlavu a uviděla tělo chlapa, kterého zastřelila a který strnule ležel tváří k zemi v tratolišti černé krve. Metaři budou mít dneska co kropit, pomyslela si. A teď se odsud kliď. S potlačeným heknutím se Dominika vyhoupla na nohy, opatrně si sebrala boty i brýle a odkulhala kolem nároží ke svému hotelu, přičemž si druhou rukou přidržovala rozedrané šaty. Byl na ni opravdu žalostný pohled: nočnímu recepčnímu řekla, že s pracovními konferencemi už skoncovala – k čertu s prodejci hnojiv z Nantes.

Nechala v pokoji zhasnuto, zamířila do koupelny, svlékla si potrhané šaty a v zrcadle si prohlížela šrámy – zatím byly rudé, lilkově fialové budou až nazítří. Bolela ji tvář. Na oko si dala mokrou žínku, se zasténáním se naložila do horké vany a přemýšlela o tom, jak obrovská je náhoda, že ji v Paříži přepadli, i o tom, jak verbovala Džamšídího.

A taky o Zjuganovovi. O tom jeduplném skřetovi. Poznala jenom dva lidi, u nichž se neobjevovala barva, nýbrž černé chuchvalce zla, a Zjuganov byl jedním z nich. Odhadovala, že Zjuganov dokáže bez výčitek svědomí zradit a stejně tak že zradu očekává a má se před ní na pozoru. Tušila, že Putinovu pozornost k její osobě zřejmě považuje za vážnou hrozbu, jako by se za ním kradla s nožem v ruce. A stejně tak by jeho postavení ohrožoval operační triumf – například naverbování Džamšídího. Proto kdyby neuspěla nebo kdyby utrpěla zranění – kdyby ji dejme tomu někdo přepadl na ulici –, mohl by Zjuganov řízení celé operace převzít a senzační zpravodajská hlášení nosit do čtvrtého patra v Jaseněvu i do Kremlu osobně.

Znova okusila dobře známou kyselou pachuť zrady, klasického podrazu, kdy měla doslova nůž na krku. V duchu přemítala o svém zarputilém odhodlání s nimi bojovat, vypálit službu do základů, vykolejit jejich životy. Zvažovala, že by opět navázala kontakt se CIA a s Natem, a to ještě dnes v noci. Jelikož ji převeleli na odbor KR a svěřili jí případ Džamšídí, dalo se očekávat, že získá přístup k ohromujícím zpravodajským informacím. Jen by žasli, co všechno během tak krátké chvíle dokázala. Ponořila se do horké vody až po krk. Do odletu do Moskvy jí zbývalo šest hodin.

Tentokrát ji nenavštívila maminka. Marte bývala spolužačka ze školy pro volavky – se slámově plavými vlasy, modrýma očima a jemnými rty –, která z oplzlých požadavků školy zešílela a oběsila se ve svém pokoji na ubikacích. Dominika byla tehdy nesmírně smutná a pak naštvaná: další duše, kterou pozřela kremelská pec. Marte seděla na okraji vany a prsty čeřila vodu. Na Američany budeš mít dost času pak, řekla Marte; teď se musíš vrátit a utáhnout oprátku kolem krku samotnému ďáblovi.

Do Moskvy se Dominika z Paříže vracela ranním letem Aeroflotu celá rozbolavělá a ztuhlá, pod jedním okem pořádný monokl. Z letiště ji auto odvezlo přímo do Jaseněva, a než stačila podat hlášení Zjuganovovi, vtáhl ji čekající pobočník do výtahu a vyvezl ji do řídicího čtvrtého patra, kde prošli chodbou s krémovým kobercem kolem galerie portrétů bývalých ředitelů s huňatými obočími a metály na klopách zakázkových obleků, kteří jako by za známou postavou Dominiky Jegorovové otáčeli krhavé oči. No nazdar! Zase ty. Tak už tě chytili? tázali se ředitelé, když je míjela. Dávej si pozor, maljutka, buď opatrná, maličká.

Když vstoupili do dveří ředitelské kanceláře, minuli sekretariát s okázalým kobercem a ocitli se v samotné pracovně, zaplavil Dominiku příval vzpomínek na doby, kdy s ní manipuloval strýček Váňa Jegorov, tehdejší první náměstek ředitele SVR. Dominika a její drahý strýček spolu ledacos zažili: Váňa ji využil jako sexuální návnadu pro politickou vraždu, pak ji naverboval do služby a nakonec ji poslal do školy volavek – jinými slovy školy pro děvky –, kde absolvovala odbornou průpravu v umění tělesné lásky. Jeho žlutou auru klamu a nadutosti znala až moc dobře, proto ani nemrkla, když ho ze čtvrtého patra odvolali, propustili jej ze služby a připravili ho o penzi.

Dávná minulost. Když vešla do světlé pracovny, odkud řádka oken skýtala výhled na borový les okolo budovy ústředí, zvedl se těstovitý a mírně nervózní ředitel od stolu, podíval se na hodinky a zabručel na Dominiku, ať jde za ním. Čekala ji schůzka s prezidentem. Sjeli do podzemních garáží a nastoupili do obrovského černého mercedesu, kde to vonělo kůží a santalovou kolínskou. V pruhu pro prominenty se řítili Moskvou na sever a výstražná modrá migalka, majáček, na palubní desce ozařovala Dominice monokl pod okem, na který se ředitel tu a tam s lehkým zájmem zadíval.

Vůz prosvištěl bránou Borovické věže, až se jí rozlehly dunivé tóny pneumatik letících po kremelské dlažbě, minul Velký kremelský palác se zlatožlutou fasádou a kolem bělostného Archandělského chrámu a pod klenbou oblouku dojel až na nádvoří budovy Senátu se zelenou kupolí. V Dominice mírně hrklo. Kreml. Majestátní stavby, zlacené stropy, vznosné sály, všechno až po krov napěchované falší, nenasytnou hamižností a krutostí. Palác zrady. A teď do tohoto paláce přijížděla Dominika – svým způsobem také zrádkyně –, aby se culila a hltala carovu netečnou tvář.

Zatímco za synchronizovaného klapotu podpatků kráčeli chodbou, v rychlosti si popotáhla sukni a zastrčila si za ucho pramínek vlasů. Pak čekali pod klenutým stropem ve velkolepé přijímací síni kremelského Senátu, místnosti tak rozlehlé, že obří peršan na parketové podlaze připomínal spíš modlitební kobereček. Kolem ředitelovy hlavy Dominika viděla květ zelené barvy a překvapovalo ji, že ho užírá nervozita, ba dokonce strach z rozmluvy s prezidentem. Ze dveří na opačné straně sálu vyšel šéf Putinova kabinetu a tlumenými kroky k nim zamířil. Hnědý oblek, hnědé polobotky, hnědá aura. Když se lehce uklonil a oslovil je, působil uzavřeně a odměřeně.

„Pane řediteli, co byste řekl na možnost využít této příležitosti a zastavit se u pana ministra? Moc rád by vás uvítal ve své pracovně.“ Nato se otevřely jiné dveře a další pobočník srazil paty k sobě. Sdělení bylo zřejmé: Putin se chce s Jegorovovou setkat o samotě. Ředitel SVR na Dominiku kývl a sledoval, jak ladným krokem baletky míří k hřmotným dvoukřídlým dveřím Putinovy soukromé pracovny. Jako za starých časů, pomyslel si – jak dlouho se udrží v přízni tahle?

Putinův pobočník natáhl protokolární paži, prezidentskou kanceláří s tmavým obložením odvedl Dominiku k dalším dveřím, jednou zaklepal a otevřel je. Malý přijímací pokoj, modrá tapeta s plastickým vzorem, saténová pohovka v blankytném odstínu pod oknem. Venku se nad korunami stromů kremelských zahrad vypínala měděná špička Trojické věže. Prezident přešel pokojem a podal Dominice ruku. Na sobě měl tmavý oblek s bílou košilí a tmavomodrou hedvábnou vázankou, která mu ladila s pověstně modrýma očima.

„Kapitánko Jegorovová,“ poukázal Putin na její novou hodnost, aby zdůraznil, že od návratu významně povýšila. Bez úsměvu, bez výrazu, s upřeným pohledem. Dominika přemítala, jestli si kravatu vybral tak, aby mu šla k očím. Pokynul jí, ať se posadí, a saténový brokát jen vzdychl, když do něj klesla.

„Pane prezidente,“ řekla Dominika. I ona dokázala působit flegmaticky. Muž naproti ní tonul v tyrkysové mlze, v barvě emocí, mistrovství, spletitého uvažování. Nikde ani stopy po žluti falše nebo karmínu vášně – byl hloubavý, složitý, nečitelný, jiný, než jak působil.

Dominika na sobě měla tmavošedý dvoudílný kostýmek s tmavomodrou košilí, tmavými punčochami a nízkými podpatky – zaplaťpánbůh za to; aspoň nebude prezidenta převyšovat. Hnědé vlasy měla vyčesané do drdolu, což byla úprava, která se ve službě doporučovala, a nevzala si žádné šperky. Putin nadále stál a prohlížel si ji, možná porovnával hloubku jejích modrých očí se svými. Pokud si všiml jejího monoklu, nedal na sobě nic znát. Z postranních dveří se nenápadně přišoural pobočník s podnosem, který položil na malý příruční stolek. Prezident k občerstvení pokývl.

„Povolal jsem vás do Kremlu v době oběda, za což se vám omlouvám. Nedáte si něco na zub?“

Ve skvostné žlábkované servírovací míse s kobaltovým síťovaným vzorem z Lomonosovovy porcelánky, kterou jako první používala už Kateřina Veliká, se nabízely lesklé restované houby a zelenina plovoucí v hořčičné omáčce. Stříbrná lžíce a párátka. Putin se sehnul, nabral trochu hub na topinku a sousto jí nabídl – přímo z otevřené dlaně. Papej, kočičko, nemáš chuť? Dominika uvažovala, že by zdvořile odmítla, nakonec si ale vzala. Prezident sledoval, jak žvýká – pokrm byl zemitě houbový a vytříbený, omáčka jemná a hustá –, jako by hodnotil, jak Dominika jí. Pak nalil minerálku. Bylo to šílené. Modrá mlha za jeho hlavou a rameny se neměnila. Bože, já si dopřávám předkrm v Kremlu, blesklo jí hlavou. Co bude příště, nabídne mi i svůj kartáček na zuby? Maličko si poposedla, aby ulevila tepotu v žebrech.

„Jsem rád, že jste se z Estonska vrátila živá a zdravá,“ řekl Putin a konečně si k ní přisedl na pohovku. „Informace, které jste zjistila, zásadním způsobem přispěly k odhalení toho zrádce Korčného. Zamlouvá se mi vaše rozvaha a statečnost.“

Generál SVR Korčnoj prováděl pro Američany špionáž dlouhých čtrnáct let, byl to nejlepší ruský agent v celé historii zpravodajských her. Když do služby vstoupila, generál ji chránil, byl pro ni jako druhý otec. Po jeho zatčení přišla CIA s plánem vyměnit ho za Dominiku, čímž by generálovi zachránila krk a zároveň by Dominiku nasadila do Moskvy jako svého nového superšpiona. Něco se ale pokazilo a Dominika netušila co. Když přešla prostředek mostu a ocitla se znova v ruských rukou, utrpěl někdo zranění – noční mlhou zahlédla, že kdosi leží na zemi, zaslechla, jak někdo zařval. Že by monstrózní podraz? A pokyn k němu bezpochyby vydal člověk sedící vedle ní. Možná tam na vozovce na mostě zhrouceně ležel Korčnoj; mohl to ale klidně být i Nate. Nate je možná po smrti, a ona na něj celou dobu myslela, jako by byl naživu. Možná je po něm. Při takové představě potlačila hutnou chuť hub a polkla hořčičnou omáčku v krku.

„Spasibo, pane prezidente,“ řekla Dominika. „Jenom jsem splnila svou povinnost.“ Nepřeháněj to s cukrem, pomyslela si, stačí lžička. „Mrzí mě, že ten izměnnik, zrádce, nalezl útočiště na Západě, že za svou věrolomnost nezaplatil.“

Modrá aura nad Putinem se rozzářila. „Ne, byl zlikvidován,“ odtušil stroze a beze změny tónu. Přes otřes si Dominika pomyslela: Nate je v pořádku. A pak: generála zabili. Ve sluncem zalitém pokoji se rozhostilo ticho. „Teď znáte tajemství,“ konstatoval Putin a maličko povytáhl koutek úst. Tento Putinův úsměv, který se vydral na povrch ze šachty jeho duše, na každý pád představoval smrtelnou hrozbu a navíc ji k tomuhle novodobému carovi, tomuto imperátorovi, vázalo vyřčené kruté odhalení – hrdlo jí sevřela oprátka a do úst se jí zařízlo udidlo. Bohužel jí neblahé tušení potvrdil: tam na mostě našel Korčnoj smrt, jen pár metrů od svobody. Starý generál snil o penzi, o životě bez rizika, bez břemene strachu.

Dominika dýchala nosem a hleděla Putinovi do netečné tváře. Odkudsi z hlubin paměti jí vytanula na mysli Chruščovova oblíbená průpovídka z dob studené války, zemité sedlácké pokazať Kuzkinu mať – předvést Kuzkovu mámu – tedy ukázat někomu, zač je toho loket. Klidně Kuzkovu mámu povolejte, pane prezidente, pomyslela si Dominika, protože já vám rozhodně nic nedaruju. Přes pachuť mědi v puse se nad celou rozmluvou vznášelo napjaté tajemství, ledově chladný diamant v její hrudi, a sice že dostala od CIA úkol infiltrovat vlastní službu. A o tom nic netušila ani tahle modrooká krajta.

„Na mou diskrétnost se můžete spolehnout, pane prezidente,“ odvětila Dominika a opětovala mu upřený pohled. Pěstoval si pověst jasnozřivce, člověka, jenž dokáže dokonale číst v lidských mozcích i duších. Vidí snad do duše i jí?

„Těším se na vynikající a velmi brzké výsledky v záležitosti toho íránského vědce,“ řekl Putin. „Pařížská operace proběhla uspokojivě, vytěžení plánované na příští týden bude nesmírně důležité. Chci od vás pravidelná hlášení o průběhu akce.“ Evidentně už dostal patřičné informace. Zjuganov. Ty skřete šilhavá, pomyslela si Dominika. Řekl jsi Putinovi i to, jak jsem přišla k tomuhle monoklu? Putin jí pořád upíral pohled do obličeje. „Samozřejmě budete pracovat pod vedením ředitele a plukovníka Zjuganova,“ prohlásil. Co tím myslí, bylo jasné: nařizoval Dominice, že bude fungovat v rámci hierarchie služby, zároveň od ní ale očekával, že bude podávat hlášení přímo jemu, což byla osvědčená sovětská taktika s cílem vrazit klín mezi ctižádostivé podřízené a nastrčit mezi ně informátory. Blankytný oblak nad jeho hlavou ve sluncem zalitém pokoji jen zářil.

Krásná špionka CIA nasazená do ruské zahraniční rozvědky pokývala hlavou a v duchu počítala tepy, které jí pulzovaly v hrudi. „Samozřejmě, pane prezidente,“ přitakala. „Budu vás informovat o všem, co udělám.“

KREMELSKÝ HOUBOVÝ PŘEDKRM

V oleji zprudka orestujte natenko nakrájené houby, dokud při okrajích nezhnědnou. Přidejte zeleninu (špenát, mangold nebo kapustu) a kapary a povařte, dokud vše nezavadne. Okořeňte, pak vmíchejte hořčici a ocet, nechte zhoustnout a houby i zeleninu omáčkou polévejte. Podávat lze vlažné i studené.

3

Nekonečný hukot athénské dopravy na třídě Vasilissis Sofias doléhal až za umolousaná okna expozitury CIA, za okna, na nichž byly rolety i závěsy zatažené už od roku 1961, kdy funkcionáři přestřižením pásky ambasádu slavnostně otevřeli. Tehdy se v athénské expozituře, bludišti propojených kanceláří, chodeb a místnůstek, také naposledy malovalo: na dně šatní skříně dodnes ležel zapomenutý vysavač Electrolux z šedesátých let a hned vedle něj stála akustická kytara Martin z roku 1970 bez strun, o níž si generace úředníků myslely, že obsahuje tajnou dutinu na provážení dokumentů přes hranice, nikdo si ovšem nepamatoval, jak ji otevřít.

Zástupce šéfa expozitury Marty Gable vstoupil do maličké pracovny řídícího agenta Natea Nashe. Nate měl na stole položenou půlku tiropity, trojúhelníkového koláče se sýrem, který si na ulici koupil k snídani, a když vstal, ometl si z kalhot šupinky listového těsta. Gable sáhl za něj a zbylou půlku koláče si vzal, strčil si ji do pusy, žvýkal a rozhlížel se po Nateově nové kanceláři. Pak polkl, uchopil zarámovanou fotografii Nateovy rodiny a zvedl ji ke světlu. „To jsou vaši?“ Nate přikývl. Gable snímek odložil. „Docela hezkej párek. Takže tě adoptovali, nebo jsi přišel na svět kleštěma?“

„Je to bezva, ocitnout se zas u tebe na expozituře, Marty,“ prohodil Nate, který k podsaditému Gableovi choval respekt, dokonce ho snad měl i rád, to ovšem nehodlal říct nahlas. Svou třetí štaci načal Nate v kypícím mraveništi jménem athénská expozitura před dvěma měsíci a těšilo ho, že opět působí pod záštitou zkušeného šéfa Toma Forsytha a jeho cynického, přisprostlého zástupce.

Tato trojice spolu tvořila výkonný tým, který v průběhu let vedl několik špičkových operací. Hned na první štaci v Moskvě řídil Nate MARBLEA, nejlepšího tajného agenta CIA v Rusku, a to až do chvíle, než byl generál zastřelen při výměně špionů, paradoxně zosnované s cílem ho zachránit. Při druhé štaci v Helsinkách naverboval Nate mladou důstojnici SVR Dominiku Jegorovovou – dostala krycí jméno DIVA – a spolu s Forsythem a Gablem naplánovali, že ji CIA vyšle do Moskvy jako svou vyzvědačku nové generace, která bude působit přímo v řadách ruské zahraniční zpravodajské služby.

To, že kvůli zradě Kremlu o MARBLEA přišli, je všechny zasáhlo, od toho večera, kdy držel MARBLEOVU hlavu v klíně a sledoval, jak krev jeho agenta kane na asfalt zvlhlý estonskou mlhou, která se chvěla v odraženém světle reflektorů, se ovšem nejvíc změnil Nate. Normálně býval nervózní, vážný a ctižádostivý. Teď byl ale jízlivější, soustředěnější a daleko méně se už staral o vývoj své kariéry, o pomlouvače a konkurenty.

„S nějakým Je to bezva, ocitnout se zas u tebe na expozituře, Marty‘ se jdi vycpat,“ odtušil Gable. „Dole máme iniciativníka; zrovna nám volali z ochranky. Tak jdeme.“

Nate chvátal po Gableově boku ze schodů a hlavou mu vířily myšlenky. Iniciativník, neznámý člověk z ulice. Do toho. Jakmile sem ten člověk vešel, začal běžet čas. Mariňáci z ochranky ve foyer ambasády zkontrolovali, jestli nemá zbraň, přebrali od něj případné balíčky a zavřeli ho do speciální výslechové místnosti bez oken, nabité zařízeními pro záznam audia i videa a pro digitální přenos.

Do toho. Iniciativník může být kdokoliv: šílenec s hliníkovou fólií v čepici, která má odrážet mimozemské radiové vlny, exulant bez dokumentů prosící o americké vízum, obchodník s informacemi, který se ráno naučil nazpaměť článek z novin a doufá, že se mu ho podaří vydávat za tajemství v ceně několika set dolarů.

Do toho. Iniciativník může být i seriózní dobrovolník – cizí rozvědčík, diplomat, vědec – s nesmírně cennými informacemi, které je ochoten předat Američanům za peníze nebo kvůli krizi ideologie, případně proto, že se chce pomstít despotickému šéfovi, anebo to prostě dělá naschvál režimu, kterému už nevěří.

Do toho. Šikovný dobrovolník představuje bezpracnou možnost naverbování se zajištěným přístupem a množstvím informací, které lze vytěžit. Dobrovolníci bývali v průběhu let nejlepšími spolupracovníky, na takové je opravdu spoleh.

Tak do toho. Zjisti, co je zač, bleskově si ho otipuj, získej si ho, domluv příští kontakt a co nejrychleji ho z ambasády vypakuj. Pokud je to Rus, Severokorejec nebo Číňan, běží mu čas, hlídačům od kontrarozvědky z jeho velvyslanectví neujde, jak dlouho je pryč. Maximálně půl hodinky.

V přízemí ambasády kývl Gable na mariňáka stojícího přede dveřmi a poté do místnosti oba vešli. Do nosu je okamžitě udeřil puch zvratků připomínající rybí omáčku. Na umělohmotné židli u stolku seděl starý pobuda ve zmuchlaném saku, které měl vepředu pozvracené, a ve flekatých a zaprášených kalhotách. Mohlo mu být kolem šedesáti, na tvářích mu rostlo šedé strniště, oči měl krhavé a zvlhlé. Když do místnosti dvojice důstojníků CIA vešla, zvedl k nim oči.

„Ježíšmarjá,“ ucedil Gable. „Na tyhle kraviny tak máme akorát čas. Pošli ho do háje.“ Gable ukázal ke dveřím a naznačil Nateovi, ať zavolá mariňáka. Odvedou starého násosku do podzemních garáží a propašují ho ven přes nákladiště. Zastavte hodiny. Falešný poplach.

Nate si chlapa rychle otipoval. Nevypadal na senilního řeckého moulu: měl silné ruce a pěstěné nehty. Boty zablácené, ale drahé. Rozcuchané vlasy střižené nakrátko kolem uší. Když vešli, posadil se vzpřímeněji, ne jako ochmelka. V mozku mu zacinkala zvonkohra. „Marty, počkej chvíli,“ prohodil Nate. Posadil se na židli vedle staříka a snažil se dýchat pusou, aby necítil smrad kočičí moči, který z muže táhl.

„Pane,“ zkusil to na něj Nate anglicky, „co si přejete?“ Zaslechl, jak Gable netrpělivě přešlápl. Neznámý se Nateovi zadíval do obličeje.

„Moje angličtina špatná,“ prohlásil muž silným basem. Zvonkohra znova zacinkala. „Dávám informace,“ prohlásil tiše, jako by ho ta slůvka bolela.

„Recept na muškát už bysme měli,“ ucedil Gable a založil ruce na prsou.

„Nerozumím,“ odvětil stařík.

„Kdo jste?“ vyzvídal Nate. Muž zamrkal a zvlhly mu oči. Gable zašeptal: „Ježkovy zraky.“ Když si cizinec otíral slzy, všiml si Nate jeho hodinek: řemínek z ocelových článků, těžké pouzdro, na tmavém ciferníku nápis „poběda“ čili vítězství. Hodinky Sovětské armády? Vybavoval si, že je nosí ruští veteráni z Afghánistánu.

Nate zvedl ruku. „Vteřinku,“ řekl.

„Můj syn mrtvý, Osetie, bomba.“ Tu intonaci a přízvuk Nate poznával – že by Rus?

„Moje dcera mrtvá, gerojin.“ Zabil ji heroin, domyslel si Nate.

„Moje práce skončená. Já přijel do Řecka, izgnanie.“ Rusky „vyhnanství“. Co to má znamenat? Gable už nic neříkal a Nate se bez ohledu na puch maličko předklonil.

„Co jste zač?“ zeptal se znova.

„Govoritě po russki?“ otázal se muž. Nate přikývl a přes rameno se podíval po Gableovi.

„Víte, co je Glavnoje razvědyvatělnoje upravljenije, GRU?“ vyzvídal muž rusky. Posadil se vzpřímeněji a těkal mezi Natem a Gablem pohledem.

„Co?“ tápal Gable. „Cože?“

„Jsem z Hlavní správy rozvědky generálního štábu.“

„A z jakého odboru?“ chtěl vědět Nate a zvednutou rukou Gableovi naznačil, ať je ještě chvíli zticha.

„Z deváté správy informační služby pod vedením generál-poručíka S. Berkutova,“ zahřímal muž a zvedl bradu.

„To mě podrž, z deváté správy GRU,“ utrousil Nate koutkem úst.

Gable se k nim naklonil. „Identifikace, dokumenty,“ ucedil.

Slůvku dokumenty stařík rozuměl a vytáhl omšelý rudý průkaz. ,yojennyj biljet,“ vysvětlil Nateovi.

„Vojenská knížka,“ konstatoval Nate a podíval se na stránku s mužovými nacionáliemi. Upevňovacím očkem byla k listu přichycena fotografie. „Generálporučík Michail Nikolajevič Solovjov,“ zdůraznil Nate hodnost. „Narozen 1953 v Nižném Novgorodu.“ Otočil na druhou stránku. „Tady je to, devátá správa GRU.“ Podal průkaz Gableovi. Gable zamířil ke skříňce v rohu místnosti, odemkl dvířka a spustil digitální přístroje. Staříkova legitimace se okopíruje, snímky se zašifrují a během příštích patnácti vteřin odputují do Langley. Gable dal rovněž expozituře o patro výš pokyn, aby začala vše prověřovat – zvukovou složku rozhovoru mohli kolegové poslouchat v reálném čase.

„Co jste tím myslel, když jste se zmínil o ,vyhnanství‘?“ zeptal se Nate rusky. Starci zajiskřilo v očích.

„Tři roky jsem devátou správu řídil,“ líčil. Slova z něj teď létala jak z rychlopalné pušky. „Víte, čím se zabývá?“ Zavřel oči a začal citovat: „Analýzou schopností cizích armád. Tajným získáváním techniky na obranu před nepřátelskými zbraňovými systémy. Koordinací s domácím vojenským průmyslem“ Nate Gableovi všechno překládal.

„Jo, a co pohledává v Řecku?“ vyzvídal Gable. Stařík přikývl, zřejmě si význam otázky domyslel.

„V GRU teď zuří boj. Putin –,“ doslova to jméno vyplivl, „všude strká svoje lidi. Cílem je co nejvíc vytěžit z celé řady kontraktů, odčerpat spoustu rublů. Se změnami ve své správě jsem nesouhlasil, rozkrýval jsem korupci.“ Z hlasu mu kapalo opovržení. „Tak mě přeložili na ruské velvyslanectví do Athén. Do úřadu vojenského přidělence, kde jsem podřízeným plukovníka. To už mě rovnou mohli poslat do lágru.“

„A tak jste přišel za námi,“ nadhodil Nate, ač odpověď znal.

„Zasvětil jsem službě vlasti třicet let. Moje žena je po smrti. Syn sloužil v armádě; zabili ho před půl rokem ve zbytečné občanské válce. Dcera umřela úplně sama v opuštěném moskevském činžáku s jehlou v žíle. Bylo jí osmnáct.“ Nyní už seděl zcela vzpřímeně, jako by prováděl vojenskou instruktáž. Nate mlčel, nechával ho vymluvit, příští krok byl totiž stěžejní.

„Včera večer jsem se zpil vodkou a chodil po ulicích. Jsem generálporučík. Nosím Zolotuju zvězdu, Zlatou hvězdu. Víte, co to je?“

„Vyznamenání pro hrdinu Ruské federace, dříve Sovětského svazu,“ odvětil Nate.

Muž přimhouřil oči, překvapilo ho, jaké má Nate znalosti. „A taky Za vojennyje zaslugi, metál za vojenské zásluhy, a Orděn Svjatogo Georgija pěrvoj stěpěni, Řád svatého Jiří první třídy.“ Přeskakoval pohledem mezi Gablem a Natem, chtěl na ně udělat dojem.

„Za celý život jsem nasbíral mnoho informací,“ zaťukal si na čelo. „Pořád jsem ve styku s řadou věrných důstojníků, kteří pracují na tajných projektech v Moskvě i jinde. Pracovní povinnosti mi umožňují zjišťovat podrobnosti, vyžádat si data. Poučím vás o chodu GRU, o tom, jak se získávají technologie, o ruských zbraňových systémech.“ Nate všechno tlumočil.

„Ať ti řekne proč,“ šeptl Gable. Přestože rusky neuměl, dokázal už jak v Nateovi, tak ve starci číst; uvědomoval si, jak k sobě mají blízko.

„Proč? Protože mě připravili úplně o všechno: o děti, o kariéru, o život. Nevážili si mě a opovrhli mou loajalitou. A tak je teď zas o něco připravím já.“ Jak ocel mu v hlase znělo odhodlání. V místnosti panovalo ticho, důstojníci CIA ho nechávali vypovídat.

„Vím, že se vám jako u každého dobrovolce honí hlavou stejná otázka. Co budu chtít na oplátku? A moje odpověď zní, že nic. Jste profesionálové, tak to pochopíte.“ Byl to spíš rozkaz než prosba. Nate se podíval po Gableovi – pomsta a ego; to první je třeba podchytit, to druhé pošimrat. Kontrola času: dvacet minut. Domluv další kontakt na bezpečném místě, někde, kde půjde odhalit případné sledování. A pak ho vypakuj.

„Sejdu se s vámi,“ ukázal na Natea, „za dva dny. Ať víte, že jednám dobrosověstno, s dobrým úmyslem, předám vám výkonové údaje letounu Suchoj PAK FA neboli T-50, a to včetně nových přístrojů v náběžných hranách křídel – něco takového na Západě ještě nemáte.“

A deštivé noci dva dny nato na rozblácené pěšině v parku Filothei nový vyzvědač CIA v řadách GRU, čerstvě opatřený krycím jménem LYRIK, svému slovu dostál.

Od chvíle, co Nate vstoupil do CIA, postupem let pochopil, v čem tkví ničemnost Ruské federace i proradné zahraniční zpravodajské služby SVR, mrzké nástupnice staré KGB. Tím, co tuto kremelskou kleptokracii pohání, tím, co ji motivuje, není snaha znova nastolit Sovětský svaz ani světu opět nahánět hrůzu Rudou armádou, ani formulovat zahraniční politiku na základě požadavků národní bezpečnosti. V dnešním Rusku se všechno děje proto, aby se u moci udrželi nadziratěli, dohlížitelé, aby mohli dál drancovat národní bohatství. Nate toužil protivníky zničit, pomstít MARBLEA, připravit je o moc.

Nate byl tmavý – černé vlasy a rovná obočí –, střední postavy a štíhlý, jelikož na studiích reprezentoval univerzitu v plavání. Kolegům ani přátelům ovšem rozhodně neunikly jeho těkavé hnědé oči, které uměly číst v obličejích a odhadovat gesta a které bystrým úsudkem mhouřil. Na ulici se ty hnědé oči dokázaly chovat prozíravě, sledovaly, co se kde okolo šustne, uměly postřehnout periferní anomálie dřív, než se něco pohnulo. Při cvičném sledování ještě na akademii CIA instruktoři nejdřív se skepsí a pak s uznáním konstatovali, že je Nate pořád ve střehu. Jako by doslova cítil tep ulice – ať už šlo o bulvár ve Washingtonu anebo o rušnou evropskou třídu – a dovedl splynout s davem, což vyšší, méně obratní nebo rusovlasí frekventanti nedovedli.

Spolu s prvotními obavami z toho, že navzdory význačným úspěchům v počátcích kariéry svou práci nezvládne, v něm doutnalo odhodlání nevrátit se už do kruhu své rodiny – k otci, bratrům, dědovi – ve virginském Richmondu. Šlo o klan neotesaných, patriarchálních, drsně ctižádostivých a záštiplných právníků, kteří Nathaniela ve snaze dostat se k CIA ani trochu nepodporovali a kteří do jednoho předpovídali, že se do několika let vrátí k rodinné advokátní praxi. Nebylo by pro něj hořčí pilulky než u CIA skončit a zamířit zpátky domů.

Postupem času nabíral Nate zkušenosti a vrhal se do nejrůznějších operací, přesto ho stále trápila bolest, která ne a ne pominout. Od chvíle, kdy se DIVA vrátila domů, uběhlo už víc než tři čtvrtě roku; nechtěla s nimi už dále spolupracovat, rozzlobilo ji, že ji vmanipulovali do výměny špionů. Den za dnem prožíval Nate muka a čekal, až od ní přijde signál, že je v pořádku. I centrála CIA trpělivě vyčkávala, až změní názor; čekala, až se mimo hranice Ruska ozve přes celosvětový telefonní systém SENTRY. Pokud by zavolala, řídící agenti by se za ní okamžitě rozjeli do kteréhokoliv města, které by si určila. Jenže ten telefonát nepřišel – vůbec jim o sobě nedala vědět, proto netušili, jestli pracuje, nebo jestli je ve vězení, jestli je živá, nebo mrtvá.

Nedlouho poté, co Nate DIVU naverboval, se dopustil závažného operačního pohřešku a vyspal se s ní. Ohrozil tím úplně všechno. Ohrozil tím přímo ji, život své agentky. Ohrozil tím vlastní kariéru, díky níž nalezl naplnění a nezávislost, ohrozil práci, která ho utvořila. Nechal se totiž zaslepit jejíma šmolkovýma očima, řízným temperamentem a jízlivým úsměvem. Jejímu vnímavému tělu baletky se žádné jiné nemohlo rovnat. Nad tím, jak miluje vlast a jak nenávidí ty, co baží po moci, jen žasl. A pořád mu znělo v uších, jak vyslovovala jeho jméno – Najt.

Milovali se divoce, urputně, naléhavě, provinile. Byli profesionální rozvědčíci a oba věděli, že je to od nich špatnost. Příznačné bylo, že Dominiku to nijak netrápilo. Jakožto žena po něm toužila mimo omezující rámec vztahu agentky a řídícího důstojníka. Nate se k takovému poměru nemohl – ani nechtěl – zavazovat, jelikož se bál o svoje postavení, o operační bezpečnost, o profesní zásady. Ani jednomu neunikla paradoxnost celé situace: konzervativní Ruska byla v zájmu ukojení jejich touhy svolnější porušit pravidla než neformální, uvolněný Američan. Jenže dokud se Dominika znova neobjeví, dokud Nate nebude vědět, že je pořád naživu, nezbývá mu než zatím řídit jiného Rusa.

Nate se svezl po skalnatém náspu a zvířil obláček prachu. Sprostě zaklel, protože se mu do bot dostala hlína. Nacházel se v křovinatém borovém lese v kopcovitém kraji kolem řecké Meteory, oblasti strmících skalních monolitů, které jsou vysoké i stovky metrů, a na těch největších přikrčeně spočívají kláštery. Podíval se na kompas ve svém TALONU, přístroji velikosti tabletu, který expoziturám mimo území Spojených států právě rozeslalo oddělení vědy a techniky, a zamířil doleva mezi stromy. Po celém světě bylo v provozu pouze šest TALONŮ a jeden z prvních ultralehkých exemplářů poslali hoši z vědeckotechnického právě Nateovi na expozituru do Athén, jelikož měl na starost velmi cenného agenta. Po několika stech metrech narazil na horskou bystřinu – mléčně tyrkysovou říčku s prudkým tokem –, podél níž kráčel další stovku metrů.

Za ostrým záhybem potůčku zahlédl muže, kvůli němuž se sem trmácel z Athén tři sta kilometrů. Nejdřív ovšem absolvoval pořádnou anabázi s cílem setřást případné pronásledovatele – po třech přestupech z vozidla do vozidla a dvou změnách převleku mu kontrasledovací tým ohlásil, že je čistý. S očima pálícíma od barevných kontaktních čoček, dásněmi rozbolavělými od rozpínačů tváří a svěděním hlavy z elvisovské paruky odložil Nate poslední převlek, zbavil se auta a vyrazil na místo schůzky. V duchu se snažil soustředit. Onen páchnoucí iniciativník, generálporučík Michail Nikolajevič Solovjov z ruské vojenské rozvědky GRU, který měl teď krycí jméno LYRIK, stál na protějším vyvýšeném břehu a v ruce třímal rybářský prut. LYRIK si Natea nijak nevšímal, jen s cigaretou visící v koutku úst dál nahazoval mušku do vody. Nate znova zaklel a s pocitem nováčka na první štaci si vyhlédl mělčí úsek, kde se dala bystřina přejít. Opatrně našlapoval na vlhké kameny a mířil na druhou stranu.

LYRIK přestal nahazovat a s nevrlou nelibostí sledoval, jak se Nate blíží. Byl vysoký a vzpřímený jak svíce, měl kulatou hlavu s vysokým čelem a řídké bílé vlasy ulízané dozadu. Pod rovným nosem měl malá ironická ústa s tenkými rty, měkká a našpulená, která se lišila od strnulého, oficírského zbytku jeho maličkosti. Když Nate říčku přešel a vydrápal se na břeh, vyňal generál cigaretu z pusy, utípl prsty žhavý konec a zašlápl ho podrážkou. Oharek si strčil do kapsy kabátu, což byl zvyk vypěstovaný tisícovkami nástupů na apelplacu.

LYRIK se podíval na hodinky – původně Nateovi navrhl, aby si seřídili čas, ale pak mu mladý důstojník ukázal hodiny ve svém TALONU, řízené atomovou časomírou v coloradském Boulderu, které zobrazovaly čtyřiadvacet mezinárodních časových pásem a běžely s přesností dvou sekund na deset let. LYRIK se urazil a víc už se o synchronizaci hodinek nezmínil.

„Kdybyste nepřišel během příštích pěti minut,“ prohodil LYRIK rusky, „byl jsem připravený schůzku zrušit.“ Jeho hlas připomínal hlubokou basovou linku deroucí se z hrudní dutiny.

„Tovarišč geněral, jsem rád, že jste počkal,“ odvětil Nate plynnou ruštinou, jelikož věděl, že mu oslovení „soudruhu“, které se v armádě dosud používalo, udělá radost. A také věděl, že by na něj agent čekal klidně půl noci. „Tohle místo je tak odlehlé, že nebylo zrovna snadné všechno správně načasovat.“

„Tohle místo skýtá vynikající bezpečnost, skvělý přístup i únikové trasy,“ odvětil LYRIK a odložil prut. Byl to právě on, kdo navrhl sejít se v Meteoře.

„Koněčno, samozřejmě,“ přitakal Nate, neboť si nechtěl starého vojáka znepřátelit. Snaž se, ať je agent spokojený, přiměj ho mluvit o tajemstvích, co skrývá v hlavě. Ležérně poklepal na displej TALONU a spustil záznam zvuku. „Jsem rád, že jste si našel čas na schůzku. Za vaše jedinečné poznatky jsme vděčni.“ S LYRIKOVÝM nabubřelým generálským egem to ani nehnulo, bylo vycvičené léty sovětského velikášství a slovanského přesvědčení, že nepřítel je za humny a že cizáci v jednom kuse kují pikle proti jeho rodné zemi. Právě na tomto xenofobním úskalí ztroskotala i washingtonská politika bilaterálního „resetu“ s Moskvou, nemluvě o tom, že se americké ministerstvo zahraničí v ruském slově pro reset dopustilo pravopisné chyby.

„Jsem rád, že jsou mé informace pro vaše nadřízené užitečné“ zabručel LYRIK. „Občas se totiž zdá, že se jejich hodnota podceňuje.“ Nate si všiml, nikoliv poprvé, že LYRIK přehlíží skutečnost, že své služby nabídl CIA dobrovolně coby agent iniciativník.

V sosnách pomalu sláblo odpolední světlo. Seděli na břehu říčky a sledovali, jak se sluníčko třpytí v peřejích. Generál, jenž měl za sebou nejedno tažení, vytáhl z vaku smotek balicího papíru a vyndal z něj tucet kousků jehněčího, které koupil v nedaleké vsi. Na mase ležely dvě snítky divokého oregana. Nate fascinovaně, s radostí sledoval, jak LYRIK nasbíral suchý troud, škrtl malým křesadlem a zapálil ohýnek. „Nouzový balíček GRU,“ prohodil LYRIK a podal Nateovi ocílku. „Nejlepší. Hořčík.“

Otrhal lístky oregana, napíchl kousky masa na dřevnaté stonky, nato oregano do masa vmáčkl a jeden špíz – říkal mu šašlik – podal Nateovi. Společně si jehněčí nad otevřeným ohněm opékali, pochechtávali se a snažili se nespálit si prsty. Když se maso zbarvilo do tmavohněda – LYRIK Nateův šašlik kritickým okem prozkoumal –, rozkrojili citron, na rozpálený špíz si ho vymačkali a pak ho snědli, přičemž každé sousto prokládali syrovou jarní cibulkou.

„Takhle jsem vaříval svým dětem, když jsem dostal dovolenku,“ prohlásil LYRIK, pootočil jednoduché ražniči na stranu a ukousl si kousek jehněčího. „Je příjemné teď pojíst s vámi“ Pohled upíral do ohně. Nateovi v tu chvíli došlo, že je za tímhle vztahem něco víc než jenom touha po pomstě za ruskou bezohlednost. Bylo to něco víc než zpravodajská operace, víc než počátek nesmírně cenného průniku do rozsáhlého moskevského oddělení transferu technologií. Tento stárnoucí muž potřeboval lidský kontakt, vlídné zacházení, bylo třeba naplňovat jeho metafyzické potřeby, zatímco z něj bude CIA ždímat informace jak z mokrého hadru. Přežije to, přemítal Nate, anebo dopadne jako Korčnoj? Při té vzpomínce zaťal zuby a v duchu si slíbil, že ho ochrání.

„Generále, je mi ctí s vámi pojíst. A rovněž je pro mě pocta, že jsem vás poznal,“ řekl Nate. „Naše spolupráce je teprve v počátku, už teď ale funguje na výbornou.“

„Tak se do toho pusťme,“ odtušil LYRIK, napřímil se a uhnul před Natem pohledem. „Zapněte ten svůj pekelný stroj a já povím, co a jak.“ Seděli na kmeni a LYRIK bez zastavení hovořil o celé škále rozličných témat; všechno přesně uložené v paměti, pečlivě uspořádané, barytonová slova uměřená, nezadržitelná. Důležité pasáže zdůrazňoval zvednutím prstu, povytažením obočí. Občas udělal osobní odbočku, při níž se vždy nakrátko vynořila postava truchlícího osamělého muže, načež vzpřímený generál opět v líčení pokračoval.

Nate byl vděčný, že má na koleni položený TALON – s tužkou v ruce by jeho tempu rozhodně nestačil. Coby informátor byl LYRIK stále ještě nováček, proto ho Nate nechával vypovídat; jeho informace byly navíc hotový poklad. Operace v rámci transferu technologií, výzkum vektorizace tahu, nová neviditelná stíhačka PAK FH, radar umožňující rozpoznávání cílů u systému BUK SA-11, používaného ukrajinskými separatisty. Ve spolupráci s Pentagonem vznikal soupis požadavků na konkrétní vojenská data a Nate věděl, že až nastane patřičný okamžik, bude si muset umět poradit s generálovou nezlomnou hrdostí a přebujelým egem, aby ho přiměl aktivně shromáždit kýžené zpravodajské informace.

„Vaši nadřízení v Langley musejí plánovat dopředu,“ poučoval ho LYRIK. Podíval se na něj, zapálil si cigaretu a zaklapl zapalovač. „V tuhle chvíli jsou v sedmém nebi a rochní se v prvotním přílivu mých informací. Ti, co prahnou po uznání, se naparují před zrcadlem. Zavládlo mezi nimi nadšení, touží standardizovat produkci hotových poznatků, bezpochyby rozebírají, jak k novému zdroji přistupovat.“ LYRIK zamyšleně zvedl hlavu a na chvíli se odmlčel, jako kdyby diktoval.

„Spolu se šéfem své expozitury v Athénách byste měli kategoricky odmítnout veškeré snahy Langley tento případ převzít. Potřebujete-li argumenty, máte moje svolení jim říct, že si agent – jaké mám vůbec krycí jméno? – nepřeje nechat se řídit z Washingtonu. Neříkejte jim ale, že odmítám mluvit s kýmkoliv jiným než s vámi – to je totiž jedna z typických známek toho, že si operační důstojník celý případ vykonstruoval. Prostě jim povězte, že chci jednat jenom s řídícími orgány působícími přímo v místě, kteří celou oblast dokonale znají.“ LYRIK se na Natea podíval, jako by šlo o úředníčka v dickensovské účtárně.

„Váš řídící důstojník jsem já,“ odvětil Nate. „A se zástupcem šéfa expozitury, který může plnit roli zálohy, jste se už setkal.“

„Škoda že neumí rusky,“ odfrkl si LYRIK, sklopil zrak a odklepl popel z cigarety.

„Že neumí rusky, Gablea určitě mrzí podobně jako vás, že umíte tak málo anglicky,“ opáčil Nate. Bylo načase mírně ubrat plyn a trochu přibrzdit LYRIKOVO ego. Starý muž se na Natea beze slova zostra podíval, pak se pousmál a přikývl. Pochopil, co mu bylo naznačeno, otočil list tanečního pořádku mezi agentem a řídícím orgánem, respekt už si vzájemně vyjádřili.

„A moje krycí jméno?“ otázal se LYRIK, už zase ten starý bručounský špion.

„BOHATYR,“ zalhal Nate, jelikož neměl v úmyslu nabubřelému LYRIKOVI prozrazovat, jak zní jeho utajovaný kryptonym u CIA. Bohatýr, bájný slovanský rek ze stepí kolem LYRIKOVA rodiště, Nižného Novgorodu.

„To se mi líbí,“ řekl LYRIK, típl dokouřenou cigaretu a nedopalek si schoval do kapsy.

„Co je to za ptákovinu?“ podivoval se Gable. Spolu s Natem a šéfem Tomem Forsythem seděl ve zvukově izolované místnosti na athénské expozituře. Hrbili se nad konferenčním stolem, před sebou Nateův TALON, připojený k laptopu. Nate jim tlumočil úryvky z dvouhodinového setkání s LYRIKEM v lesích kolem Meteory.

„BOHATYR,“ vysvětloval Nate, „je takový ruský samuraj. Vnímá sám sebe jako hrdinu. Vymyslel jsem to na místě.“

Gable kroutil hlavou. „Dobrá,“ pravil Forsyth, který už byl o pět kroků napřed. „Hlavně ať je spokojený a dál mluví. S generály někdy není zrovna lehké pořízení. Ta rovnováha bývá křehká. Centrále na tomhle případu hodně záleží. Proklepli jsme ho a všechno se potvrdilo; LYRIK není žádný podvodník a z jeho dosavadních informací jsou u letectva úplně pryč.“

Když mluvil Forsyth, Nate naslouchal. Věděl, že Forsyth má stejně skvělou pověst jako Gable – jen v jiném smyslu. Zatímco Gable zabíjel hady montážní pákou, Forsyth popíjel ve Varšavě víno s věhlasnou ruskou subretou – shodou okolností současně milenkou sovětského admirála Severního loďstva –, která na toaletě u přítelovy pracovny ofotografovala harmonogramy bojové připravenosti a rozmístění loďstva na celý příští rok. Fotoaparátem Tessina o velikosti dlaně ji Forsyth vybavil už o několik měsíců dřív a mikrokazetu s filmem pronesla herečka přes celnici v kondomu skrytém v místech, kde by napadlo hledat jenom jejího gynekologa. Forsyth balíček převzal zcela suverénně. Gable a Forsyth: rození operační důstojníci, kteří věděli, o čem mluví.

Z pohledu Nateova bystrého oka byl vztah mezi Forsythem a Gablem pragmatickým spojenectvím, utuženým mnohaletou spoluprací. Forsyth byl služebně starší, nikdy by ho ale ani nenapadlo Gableovi cokoliv nařizovat. Gable věděl, co dělat; pokud nesouhlasil, dal to najevo, pak ale pokyny splnil. Gable vnímal, že jeho počínání občas připadá Forsythovi nediplomatické, oba ovšem věděli, že ačkoliv se Forsyth těší všeobecnému uznání, i on během své kariéry kvůli nepokrytě vyjádřenému názoru několikrát zabředl do vážných byrokratických malérů, například když si jednou nebral servítky vůči kongresmance, která během letních parlamentních prázdnin v rámci nekonečné šňůry delegací z Kongresu – označovaných jako vyšetřovací služební cesty v zájmu daňového poplatníka – navštívila římskou expozituru. Forsyth totiž tehdy poznamenal, že na instruktáž na expozituře dorazila s tříhodinovým zpožděním, a jízlivě se zadíval na půltucet nákupních tašek s nápisy Fendi, Gucci a Ferragamo, které nesl její asistent. Gable u toho tehdy naštěstí nebyl, Forsyth si ale následující rok poseděl na trestné lavici.

Nate vnímal, že mezi nimi panuje respekt, cítil vzájemnou loajalitu, tušil přátelské sympatie. Šéf expozitury a jeho zástupce kryli jeden druhému záda; přirozeně dovedli odhadnout, co si ten druhý myslí, a věděli, co je prvořadé: samotné operace, které ovlivňovaly veškeré jejich počínání. Veškeré. Nate o tom neměl ponětí, ale Forsyth a Gable byli ve sporu s ředitelem kontrarozvědky Simonem Benfordem kvůli tomu, jak se Nate sblížil s Dominikou. V CIA šlo o prohřešek nejvyššího řádu: důstojníci, kteří se v minulosti vyspali s informátorkami, museli řady rozvědky opustit. Forsyth sice nadával, Gable vyhrožoval a Benford se čertil, přesto se Forsythovi podařilo Benforda přesvědčit, aby dal mladému Nashovi ještě šanci. Ne proto, že Nate bezchybně řídil MARBLEA, DIVU i LYRIKA, ani proto, že u Nashe spatřovali mimořádný talent na vnitřní operace; nakonec rozhodl erudovaný odhad, že prozatímní opomenutí menšího poklesku v tomto případě poslouží většímu dobru. Nateovi to ale prozradit nehodlali.

Zvukový záznam schůzky linoucí se z TALONU náhle přerušily tři ženské výkřiky, ostré, pronikavé, v řadě za sebou.

„Co to sakra bylo?“ podivil se Gable. Křik zazněl znova přímo do LYRIKOVA hlasu.

„Pávi,“ vysvětloval Nate. „Dva vypochodovali z lesa a začali kdákat. Pořádně nás vylekali.“

„Pávi! Kristova noho,“ utrousil Gable.

Forsyth se rozchechtal. „Až budeš ten digitální soubor posílat na ústředí, nezapomeň se o těch ptácích zmínit. Jinak si ti ouřadové ještě budou myslet, že jsi generálovi přivedl na schůzku ženskou.“

„To není blbej nápad, ale kdy by Nash sebral ženskou?“ nadhodil Gable.

Už si sbírali lejstra, když Gable řekl Nateovi, ať se ještě posadí. Forsyth čekal s rukou na klice u zvukotěsných dveří. Mimo tuhle plexisklem obehnanou místnost už se o LYRIKOVI nebude mluvit, o něm samotném ani o celém případu už nepadne ani slovo, nikdo nezmíní ani jeho krycí jméno. Výjimky neexistují: moskevská pravidla. Centrála už totiž případ zařadila do utajovaného režimu s minimálním přístupem. Depeše na téma LYRIK četla v Langley nanejvýš padesátka lidí.

„Nerad to přiznávám,“ prohlásil Gable, „ale chci ti říct, že když sem LYRIK nakráčel, tak jsi podle mě odvedl setsakra výbornou práci.“

Nate se na židli maličko ošil. Gable nepatřil k těm, kteří by rozdávali poklony.

„Já bych odsud toho poblitého dědka vyrazil. Ty ses řídil instinktem, tvoje tušení se potvrdilo, a tak teď můžeme vytěžit parádní zdroj. Skvělá práce,“ usmál se Forsyth ode dveří.

„A teď je klíčová preciznost, teď je klíčové soustředění. Chci, aby sis tohohle agenta držel u těla jak společnici v baru ve Vientiane,“ řekl Gable.

„Asi úplně nechápu – “

„Vysvětlím ti to, až odmaturuješ,“ dodal Gable.

„Tak to už se těším,“ odtušil Nate.

„To ale neznamená, že se můžeš flákat,“ upozornil ho Gable, „zvlášť na začátku téhle štace. Co jsi tady, ještě jsi sám od sebe neudělal ani ň. Mám tě v merku, Nashi.“

Forsyth se zachechtal. „Nate, Marty se ti zřejmě snaží naznačit, že tě má rád,“ prohodil šéf a otevřel dveře zvukotěsné místnosti.

„Kristova noho,“ posteskl si Nate. Na chvíli se rozhostilo ticho, načež se chodbou dunivě rozlehl Forsythův smích.

Při předchozím společném působení v Helsinkách zástupce Gable na mladého Natea dohlížel, řádně ho péroval a dával mu užitečná ponaučení: vždycky chraň svého agenta, nikdy nevěř vyžírkám v závětří centrály, náročná operační rozhodnutí dělej sám a na politiku kašli.

Gable byl padesátník s vystouplými klouby, kožnatou tváří a vlasy na ježka, operační důstojník, co v pouzdře Bianchi na boku nosil Browning Hi-Power a ostruhy si vydobýval snad v každé provinční metropoli Afriky, Latinské Ameriky i Asie. Verboval upocené švitořící rovníkové ministry a v dusném land roveru nechával kolovat láhev ugandské skotské. Vytěžoval barmského čtyřhvězdičkového generála, držel mu u toho ruličku toaletního papíru a dával pozor, jestli se vysokou trávou neblíží chřestýš s modrými šupinami, zatímco oficír na bobku bojoval s úplavicí. A stejně tak Gable v tropickém lijáku vynesl svého agenta – který jako vůbec první dokázal infiltrovat peruánskou Světlou stezku – z andské džungle, když se celá operace zvrtla.

Každý z této trojice – vyrovnaný šéf Forsyth, rázný Gable a odhodlaný Nate – měl odlišné postavení i temperament, ale v CIA, která si tradičně nepotrpí na šarže, tvořili partu stmelenou úskalími předešlých operací i nepřiznaným bratrstvím spolupráce ve svém tajném světě. A jelikož Natea převeleli do Athén, znova se všichni shledali. Všichni až na Dominiku, která byla nezvěstná, která o sobě nedávala vědět.

Když Nate v Helsinkách Dominiku verboval, udílel mu Gable všemožné rady, zároveň ale taky rychle vycítil, že se Nate se svou agentkou sblížil. „Ty ses snad úplně posral, nebo co,“ rozčiloval se. „Dáváš v sázku její život, život svojí agentky.“ Nate se pokoušel vykrucovat, Gable ho ale umlčel. „Jen to nepopírej,“ vztekal se Gable. „Tvým jediným úkolem je chránit ji, ne proto, že ses do ní zabouchnul, ani proto, že to tak chtějí předpisy, sakra práce. Musíš to dělat, protože se uvolila předávat ti informace a svěřila kvůli tomu do tvých rukou vlastní život. A ty se musíš zříct úplně všeho, jenom aby zůstala naživu. Nic není důležitější.“ Když Nate na Dominiku myslel, na to, že je asi někde v Moskvě, maně se mu tahle slova vybavovala.

Tehdejší ředitel expozitury Tom Forsyth, jemuž bylo taky kolem padesátky, byl vysoký a štíhlý a šedobílé vlasy měl neustále rozcuchané od toho, jak si brýle na čtení posazoval až na temeno, se svým zástupcem souhlasil. Ovšem na rozdíl od Gablea, který Nateovi pohrozil okamžitými následky, si Forsyth Natea předvolal na kobereček do své dřevem obkládané kanceláře na helsinské expozituře a dal mu hodinové kázání o zásadách řízení agentů, které bylo tak detailní a naprosto srozumitelné, že se Nate v židli ani nepohnul. Jeho povinností je zajišťovat přísun informací, poučoval ho Forsyth; právě proto je řídícím důstojníkem, a pokud nedokáže krotit osobní potřeby, možná si budou muset promluvit spíš na téma, čemu by se chtěl Nate věnovat po zbytek života. Nate se neodvažoval ani dýchat, jen si prohlížel vlastní dlaně. Pak zvedl hlavu a očima požádal o dovolení něco říct. Forsyth přikývl.

„Tome, co když ona právě chce, abychom byli spolu? Co když je díky tomu lepší špionkou?“

Forsyth si posunul brýle nad čelo. „Dát agentům to, po čem touží, není nic nového,“ pravil. „Ukájeli jsme návyk agentů na heroin, jen aby dál nosili informace. Vzpomínám si na jednoho čínského ministra, který měl závislost na pornu a který nechtěl chodit na schůzky, pokud jsme mu nepustili erotický film, hned jak vešel do konspiračního bytu. A taky na boty, plné krabice bot pro manželku indonéského prezidenta. Šmarjápanno, vyzkoušela každičký pár a já přitom klečel na kolenou a lžící jí do nich pomáhal. Ale zrovna o tomhle se bavit nebudeme,“ řekl Forsyth a zatočil se na židli.

„Asi tak před milionem let jsem na své první štaci naverboval šifrantku z československé ambasády v Římě,“ rozpovídal se Forsyth. „Byla to taková roztomilá, stydlivá holčina a nesměla ven sama. Tyhle šifrantky musely mít totiž neustále doprovod: starší ženu, manželku někoho z velvyslanectví.

Pomáhal nám tehdy jeden italský agent – mladý kluk, co prodával hi-fi věže, ale vypadal jak filmová hvězda. Během půl roku tu postarší madam svedl, takže pokaždé, když si pak ty dvě v sobotu odpoledne vyrazily na špacír, gardedáma okamžitě utíkala po via Veneto do Romeova bytečku a naši květinku nechávala o samotě. A tehdy jsem na scénu nastoupil já. Trvalo mi to dalšího půl roku, nakonec ale začala vynášet kopie depeší, zpravodajské detaily, informace z kontrarozvědky, korespondenci s Moskvou, solidní špionážní data o východním bloku – tehdy z toho byli na centrále úplně hotoví. Pitomá studená válka.“

„A jak jste ji naverboval?“ vyzvídal Nate. „Určitě musela mít pořádně nahnáno.“

Forsyth se opět otočil na židli. „Chvíli to trvalo; hodně jsme courali parkem. Snad stokrát jsem si vyslechl historku o starším bratrovi v armádě. Pak se rozpovídala o svém životě, o svých snech – bylo jí teprve čtyřiadvacet. A když začala mluvit o své práci na ambasádě, o kódovacích knihách, měl jsem to v kapse, svou první verbovku. Nakonec to ale nevydrželo.“

Nate čekal – Forsyth ještě neskončil. „Oba jsme byli skoro ještě děti. Spali jsme spolu, jinak bych to do zdárného konce nedotáhl,“ přiznal Forsyth a rozvážně se na Natea podíval. „Měl jsem ji upřímně rád, taky jsem si ale říkal, že zamilovaná holka toho pro mě udělá víc. Podlehl jsem citům a zapomněl na to podstatné. A když se pak pokusila propašovat ven cívku pásky se šifrovaným textem, aby mě překvapila, zastavili ji u východu. Tohle všechno Romeovi řekla ta jeho postarší milenka. Češi ji chytili a poslali domů, možná ji čekalo vězení, možná něco horšího. To už jsme nezjistili.“

Nate mlčel. Venku na bulváru auta kvůli čemusi troubila.

„Šéf mě tehdy v Římě nevyhodil,“ líčil Forsyth, „a dvacet let nato nevyhodím ani já tebe... zatím.“ Deset sekund se na sebe dívali, načež Forsyth ukázal ke dveřím. „Padej ven a začni krást tajemství. Chraň DIVU. Profesionálně ji řiď. Nakonec všechno závisí na tobě.“

LYRIKŮV ŠAŠLIK

Nakrájejte na kostičky jehněčí maso a namarinujte je ve směsi z citrónové šťávy, oregana, olivového oleje, soli a pepře. Napíchněte maso na špízy a grilujte, dokud nebude hnědé a křupavé. Dochuťte hustým jogurtem. Podávejte se salátem z cibule a okurek.

4

Plukovník Alexej Zjuganov postrádal kultivovanost a upřímně řečeno i sympatie potřebné k tomu, aby mu Jegorovová projevovala loajalitu. Osobní vztahy nepovažoval za důležité. Jeho ranou minulost nikdo neznal; o jeho dětství se nevědělo nic. Otec, prominentní aparátčík, zmizel počátkem šedesátých let na sklonku Chruščovových čistek. Matka, Jekatěrina Zjuganovová, byla v někdejší KGB dobře známou postavou. Svého času zasedala ve výkonné radě KGB, pak působila jako styčná důstojnice KGB v sekretariátu Ústředního výboru a nakonec i v kolegiu KGB. Jekatěrina, pomenší žena s bujným poprsím, knírkem a úžasným drdolem, byla hrdou nositelkou Orděna Krasnoj Zvězdy, Řádu rudé hvězdy, který obdržela „za významné přispění k obraně Sovětského svazu v době války i míru a za prohlubování veřejné bezpečnosti“, jenže pak se poměry změnily a nosit toto vyznamenání z rudého smaltu vyšlo z módy.

Devatenáctiletý Alexej se do KGB dostal díky matčině protekci, ani při plnění nejrůznějších méně důležitých úkolů ovšem nezanechal valnější dojem. Bylo zjevné, že to nerudný Alexej, který se někdy choval iracionálně a čas od času tíhl k silně paranoickým projevům, v byrokracii nikam nedotáhne: věděli to všichni, pud sebezáchovy však nikomu z dohlížitelů nedovolil doporučit jeho propuštění. Vzepřít se madam Zjuganovové se nikdo neodvážil; Jekatěrina totiž syna s neústupným odhodláním chránila. A pak se Zjuganov z chodeb ústředí vytratil: matinka svému synáčkovi konečně našla úlohu, pro niž byl kromobyčejně způsobilý.

Zjuganov nastoupil do funkce jednoho ze čtyř nižších velitelů věznice Lubjanka, což byl v KGB formální název postu, jenž zněl natolik tuctově, že stál stranou veřejného zájmu a nevyžadoval žádnou dokumentaci ani záznamy. Ve skutečnosti se stal Zjuganov v Lubjance členem úzkého okruhu stávajících vyšetřovatelů, odborníků na čjomuju rabotu: likvidace, mučení a popravy. Šlo o nástupce Kommandatury, velmi chmurného oddělení NKVD, které fungovalo jako nástroj stalinských čistek a které eliminovalo bílou ruskou emigraci, staré bolševiky, trockisty a v průběhu osmadvaceti po sobě jdoucích nocí na jaře roku 1940 v lese u ruské vesnice Katyň i sedm tisíc polských zajatců. Během čtyř let Zjuganov povýšil na druhého hlavního popravčího, a když hlavní kat – patron a ochránce – zakolísal, s požitkem si vychutnal vrchol své kariéry: přiložit šéfovi za pravé ucho pistoli a prohnat mu hlavou kulku. Zjuganov našel domov.

Rozpad Sovětského svazu roku 1991 učinil bezuzdnému běsnění přítrž. Část KGB se transformovala do současné SVR; sklepy Lubjanky se uzavřely a budova připadla vnitrostátní bezpečnostní službě FSB. Zjuganov se mohl přesunout do V. odboru SVR, kterému se hovorově stále přezdívá otděl mokrých děl, oddělení na špinavou práci, a stát se jednou z mlátiček, jenže matka Jekatěrina měla jiný názor a chtěla mu zajistit lepší budoucnost. Tou dobou už nepůsobila v kolegiu a na důchod si zařídila teplé, byť bezvýznamné místečko zampolita, politické poradkyně rezidenta v Paříži. Posledním matčiným počinem na ústředí bylo, že synka dosadila na post třetího náčelníka odboru KR, kontrarozvědného oddělení. Tam byl Alexej v závětří a mohl se začít vypracovávat. Víc pro svého chlapečka s vražednými sklony udělat nemohla.

Psychopatická absence jakékoliv lítosti, kombinovaná s vrozenou agresivitou, kterou umocňoval sadismus, a okořeněná naprostou neschopností vcítit se do pocitů druhých, představovala pro Zjuganovovu kariéru v podzemních kobkách mimořádně vhodnou výbavu. Doba největší moci Lubjanky, kdy měl kat tolik práce, kolik si sám určil, časem odezněla a postsovětská éra přinesla jednoznačné rozčarování. S nástupem prezidenta Putina ale všechno začalo spět k lepšímu. Křiklavé zahraniční operace – Juščenko na Ukrajině, Litviněnko a Berezovskij ve Velké Británii – umlčely halasné exulanty a domácí novináři a aktivisté – Politkovská, Estěmirovová, Markelov a Baburovová – byli zlikvidováni. Jenže na každou takovouto ostře sledovanou akci připadaly desítky menších vší, které bylo třeba potichu rozmáčknout: nezávislých provinčních správců, vedoucích vojenské logistiky, kteří neodváděli Moskvě patřičný desátek, domýšlivých oligarchů, jimž bylo třeba připomenout, jak to teď v Rusku chodí. Všichni tihle lidé i mnozí další se nakonec ocitli v suterénních „lékařských“ křídlech věznic Lefortovo nebo Butyrka.

Obžalovaní nejprve trávili dlouhé hodiny před prokurátorem, kde odmítali smyšlená obvinění ze zpronevěry, úplatkářství nebo daňových úniků, načež je posílali plukovníku Zjuganovovi. A právě tehdy začínaly potíže. V Jaseněvu se šeptem proslýchalo, že jakmile plukovník Zjuganov natáhne do plic pach vlhkých odtokových kanálů v oněch hrůzostrašných sklepeních, úplně se promění, a to v přeneseném smyslu i doslova – začne se dožadovat osobního převzetí a vedení výslechu, ale až potom, co si oblékne a zapne prastarou rudoarmějskou blůzu, kterou s oblibou nosíval při práci: kabát s hnědavými fleky, celý ztuhlý zaschlou krví, který páchl pohrudničním, sklivcovým nebo mozkomíšním mokem, jímž ho proti svojí vůli potřísnili nepřátelé státu.

Jejich vina už se prokázala – Zjuganovovi se skoro točila hlava nedočkavostí, až bude moct působit bolest, úplně ji cítil na jazyku. Jeho úkolem bylo vyrazit z nich doznání – a to k čemukoliv, ať už to bylo prisvojenije, zpronevěra; vzjatočničestvo, úplatkářství; chuliganstvo, výtržnictví; nizosť, nemravnost – pomocí stále stoupající intenzity tělesné trýzně, která měla tři stupně. Občas došlo k nějaké té nešťastné náhodě – to když nechtěli poslouchat nebo se odmítali podřídit –, a jakmile byl Zjuganov s to opět vidět jasně, mohl sledovat, jak bachaři z výslechové místnosti odvážejí na pojízdných lůžkách s gumovými prostěradly polámaná těla. Zjuganov si nemohl pomoct: nástroj občas sklouzl, došlo k naříznutí tepny a uvolněné hematomy způsobily otok mozku.

Občas se stávalo, že kvůli skutečnému či domnělému potenciálu zesměšnit prezidenta Putina, vzpouzet se mu, ohrožovat ho, mařit jeho plány nebo proti němu kout pikle byl některý vězeň nepohodlný. V takovém případě přišel telefonát přímo z komisariátu prezidenta po lince zvané kremlovka do kanceláře správce věznice a plukovník Zjuganov obdržel nechvalně proslulý pokyn s eufemistickou zkratkou „VMN“, což znamenalo vysšaja měra nakazanija, vyšší míra trestu, pozůstatek starého článku 58 ze stalinského trestního zákoníku. Naznačovalo se tím, že by měl občan zmizet a že se může Zjuganov při výslechu vyřádit. Mohl pak vězni těžkou tyčí – nejúčinnější byly ohebné ocelové pruty na vyztužování železobetonu – roztříštit kosti nohou i pánev, zamířit k čelu stolu, posadit se na nízkou židličku, těsně se přiblížit obličejem a vdechovat chvějivé steny, sledovat koulení očima a poslouchat, jak na kluzké dlaždice podlahy kane stříbrná nitka slin.

Před rokem ho potkaly úřední potíže, musel čelit obvinění kvůli výslechu dvou černých vdov, sebevražedných čečenských atentátnic. Ženy byly zatčeny, když ve Volgogradu nastupovaly do autobusu; nálože, které měly kolem pasu, nevybuchly. Na pokyn z kremelského sekretariátu – v zásadě šlo o instrukce od samotného prezidenta – se případem neměla zabývat vnitrostátní bezpečnostní služba FSB; výslechem žen byl totiž jmenovitě pověřen přímo plukovník SVR Zjuganov, protřelý důstojník KGB a kat z Lubjanky. Zjuganovovo srdce, kalné jak močál, málem puklo pýchou: nechtěl prezidenta zklamat.

Coby šéf odboru KR si Zjuganov uvědomoval naléhavou potřebu kontrarozvědných informací: bylo nutno odhalit tajné spojky obou Čečenek, komplice pomáhající s výrobou bomb a konspirační byty. Samou netrpělivostí zjistit kýžené údaje, spíš s cílem potěšit hlavu státu než chránit vlast, jeho už tak zkažená duše zpustla ještě víc.

Na začátku prvního výslechu silnější z obou dívek – jmenovala se Medna, byla snědá, hubená a energická – poplivala Zjuganovovi památeční krasnoarmějskou blůzu. A to byl vážný prohřešek, neskutečná drzost. Mrzký hněv, který Zjuganovovi kvasil ve střevech, vzkypěl a ústy z něj vyhřezl. Než se stačil zarazit, pootočil vroubkovanou rukojetí garoty, k níž byla Medna připoutaná, o něco víc, než bylo namístě, a mechanismus, který ji pomalu rdousil, jí místo toho se slyšitelným lupnutím rozdrtil průdušnici a zneprůchodnil dýchací cesty; výsledkem byl zmodralý obličej a bezhlučná smrt během třiceti vteřin. K čertu, pomyslel si Zjuganov – o jeden potenciální zdroj taktických informací míň. Ta suka, ta děvka, mu udělala škrt přes rozpočet.

Druhá čečenská vězeňkyně měla očividně nahnáno. Jmenovala se Zareta a v duchu myslela na den, kdy do domu jejích rodičů v hlavním městě Grozném přišla jakási žena středních let, tiše si promluvila s matkou a pak Zaretu odvedla do ložnice, kde s ní celou hodinu vedla okouzlující, podmanivý, hypnotizující rozhovor. To odpoledne, kdy mě naverbovala, byl začátek, pomyslela si, a tohle je konec. Skrz nepříjemnou kápi, kterou jí přetáhli přes hlavu, zaslechla kolem sebe skřípot bot na dlaždičkách a cvaknutí karabiny na drátu, jímž měla za zády spoutaná zápěstí. Strachy se jí třásly nohy, ztěžka do látkové kápě oddychovala. Vtom začala cvakat ráčna a za zády se jí zvedaly ruce, vystoupaly jí nad pas, takže se musela předklonit, až jí naříkaly ramenní šlachy. Kdyby spolu družně konverzovali, mohl Zjuganov Zaretě říct, že estrapádu – zavěšení za paže – využívali Medicejští ve Florencii už roku 1513. Jenže na vybavování neměl Zjuganov čas.

Zareta křičela do kápě, nedokázala ovšem hned rozeznat, co jí provádějí – úplně jí stačilo pomyšlení, že jí tělo zaplavuje bolest, silná bolest, která byla primitivní, ostrá a elektrická, vnímala ji hluboko pod kůží, v životně důležitých orgánech. Chvěly se jí nohy a na podlaze pod bosými chodidly cítila vlastní moč. A pak začaly pršet otázky v ruštině; každou opakoval ženský hlas v čečenštině s přízvukem. Během půl hodiny Zareta vykoktala jméno ženy, která ji naverbovala, šéfa i zástupce své výcvikové buňky a také polohu dvou výcvikových táborů v Čečně, jedné v Šatoji, sedmdesát kilometrů jižně od metropole na konci silnice P305, a druhé východně od Grozného v Džalce u M29.

Bylo nekonečně děsivější nic nevidět, nemoci očekávat každý další nápor na nervovou soustavu. Vykřičela jméno mladíka, který ve Volgogradu sebevražedné vesty sestavil, i chlapce, který jí výbušný pás, omotaný lepicí páskou, připevnil k pasu těsně pod prsa. Skrz plnovous se na ni tehdy usmíval. Pokud už nebyl mrtvý, právě nad ním vynesla rozsudek smrti.

Znova k ní tou zvláštní čečenštinou s přízvukem promluvil onen ženský hlas, vyptával se jí na operace černých vdov v Moskvě. Zareta znala jedno jméno a jednu adresu, byla ovšem odhodlaná tyto poslední kolegy nezradit. Čečenský hlas ustoupil hlasu ruskému, mečivému a hrubému – skoro ani nezněl lidsky. Přestože byla Zareta zlomená v pase, člověka vedle sebe dobře vnímala. Někdo ji pleskl po zátylku. Cítila, jak si čísi prsty pohrávají s její kápí, a vzápětí ji z ní drsně strhly. Z prudkosti bílého světla v laboratoři svraštila tvář, nebylo to ale nic v porovnání s tím, co spatřila necelého půl metru před sebou. Zareta ječela tři minuty v kuse, skoro se zdálo, že se ani nenadechla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Palác zrady.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.